Петър Бобев
Телената обеца

chitanka.info

1

Никой не би я сбъркал — истинска акула чук, една от хилядите, от стотиците хиляди, които кръстосват океани и морета. Нито дребна на ръст, нито от най-големите — на дължина горе-долу четири метра, с мощно мускулесто тяло, на гърба сиво-кафяво, а отдолу белезникаво, тласкано без почивка от неуморната несиметрична опашка. Погледната отгоре, акулата имаше съвсем странен вид, направо уродлив за някой сухоземен обитател, но за природата — безсъмнено целесъобразен. Тя бе наподобила огромна буква „Т“. Главата й, с особена белезникава рисунка отгоре, беше неправдоподобно източена встрани и поставена напреки на тялото й, все едно желязната част на чук, ако щете, и на наковалня, в двата края на която блестяха съвсем не намясто златистожълтите й очи, големи, защитени с дебели мигачи, на пръв поглед напълно безизразни, а всъщност излъчващи някаква сатанинска злост.

По грапавата й кожа бяха успели да се впият, особено в гънките на разперените й предни перки, почти неподвижни, като крилете на реактивен самолет, безброй морски жълъди и смучещи рачета — риби-въшки.

Жълъдите я използуваха като превозно средство, докато рачетата смучеха непрекъснато телесните й сокове. Но и едните, и другите й причиняваха такъв сърбеж, че тя усещаше непреодолима нужда да се чеше във всеки срещнат твърд предмет: било то коралов риф, обикновена скала, та дори и кораб. Не можеха да я отърват от това мъчение нито увисналите покрай устата й, все едно рядка огърлица, седем-осем охранени риби прилепала, нито стрелкащите се пред нея дузина риби лоцмани, които от време на време напускаха строя си, за да се стрелнат и да изчоплят от кожата й някой неуспял да се прикрепи добре паразит.

Затова акулата ги търпеше, затова допускаше да се мотаят пред носа й ивичесто нашарените лоцмани, затова влачеше със себе си окачените прилепала, които само така, с нейна помощ, можеха да промиват хрилете си.

Та нали все за същото, заради тия хриле, с които и тя, и те дишаха, и акулата чук беше принудена да бъде в непрекъснато движение. Спреше ли, и щеше да се задуши; спреше ли, и щеше тозчас да потъне към дъното. Защото, лишено от плавателен мехур, тялото й беше по-тежко от водата.

Длъжна беше, осъдена от рождение да не спира, да плува, един вечен скитник, един прокълнат Ахасфер, който щеше да намери покой едва след смъртта си.

Наоколо — само вода, нейната родна стихия, нейната вселена — вода нагоре, тънък воден слой, през който се процеждаше неясното бледозеленикаво зарево; вода отдолу, откъдето бликаше на вълни тъмният мрак на дълбините, черно-син като мастило и за учудване, прозрачен като кристал; вода на всички страни: отпред, отзад, вляво, вдясно, накъдето се губеше, сякаш се стопяваше в далечината, искрящата, все едно жива синева, прорязвана с безшумните светкавици на сияещите във всички отсенки на лазура отблясъци на далечните слънчеви лъчи.

Една неземна, неправдоподобна красота!

Но акулата чук беше лишена от дарбата да възприема красотата. Защото очите й не са способни да различават цветовете — само тъмно и светло, сянка и форма.

Тя се носеше плавно сред тая своя вселена в някакво царствено величие, като размахваше сякаш без никакво усилие опашка, по-право струеше, течеше, докато в същото време главата й, тоя безобразен придатък към грациозното тяло, се колебаеше ту вляво, ту вдясно.

Всъщност съвсем не беше сама. Не само тя и придружителите, използвачите й: лоцмани, прилепала, рачета. Цялата тая синя вселена, която сияеше край нея, гъмжеше от живот. Преминаваха в стройни колони рибните пасажи. Метално блестящи риби тонове и златисти дорада гонеха дъгоцветните летящи риби, които бързаха нагоре към повърхността, за да се стрелнат над нея в невинаги успешните си опити за спасение извън своята родна среда; пърхаха с крачета неизброими множества скариди и подобни на тях животинки, бели, жълти, червени, които някъде се сблъскваха тъй плътно, че замътваха водата; под прелестните медузи се спотайваха в безопасност от безчислените си неприятели дребни, наскоро излюпени рибки.

Акулата примираше от глад. Коремът й се бе сгърчил, хлътнал дълбоко към гръбнака. Че можеше ли да каже някой от колко дни не е яла? Не, тя съвсем не беше такава ненаситница, както си мислят някои, но кой може да издържи толкова дълго, без да яде?

А тоновете, дорадата, летящите риби бяха недостъпни за нея, прекалено бързи и пъргави. Колкото пъти опиташе да догони някоя от тях, винаги изоставаше по-сламена. Не й подхождаха и ракообразните, еуфазидите; с тях се хранят мустакатите китове, като ги прецеждат през балените си; не можеха да я заситят и рибешките дребосъци, нито медузите, които всъщност са само вода.

По-далеч от нея, скрити зад изумрудената завеса на водата, плуваха безброй други твари, живи късове месо. По-бавни рибни стада, които издаваха съществуването си с най-различни звуци, когато се хранеха, когато се размножаваха, когато се пръскаха пред връхлетял враг. Но както тя усещаше близостта им, така и те със своя усет разбираха, че е гладна, и предпочитаха да не й се мяркат пред очите.

Такава беше нейната орис — винаги в движение и почти винаги гладна. Осъдена да не спира, да не почива, а все да търси храна — каква да е храна.

И да бяга. Толкова много други хищници ламтят за нейното месо. Не би я пропуснал преминалият кашалот, не биха я оставили на мира играещите в далечината делфини. Впрочем не да я изядат, а да й отмъстят за отмъкваните понякога от нея делфинчета и ранени или болни техни другари. В бясната си ярост би я намушкала, без да се поколебае, понесла се като ракета, рибата меч.

И все пак най-опасни си оставаха нейните собствени сродници. Като човека и акулата обикновено става жертва на себеподобните си.

Ето и сега тя усещаше близостта на Белязаната, огромната тигрова акула с грозен белег от нечии други зъби точно зад хрилните отвори, която днес не й обръщаше особено внимание, увлечена и тя да дебне засега по-леснодостъпната плячка.

Малко по-далеч плуваха три сини акули, не по-безопасни от тигровата, от които друг път тозчас би избягала. Друг път, не сега. Сега всички имаха обща цел.

Като че ли най-наблизо се луташе насам-натам Дългата Опашка, младата акула лисица, чийто прякор се бе вмъкнал в паметта на морските обитатели безспорно не като понятие, а като зрителен отпечатък от неимоверно удължената горна част на опашната й перка, достигаща на дължина, кажи-речи, колкото цялото й тяло. Когато пораснеше достатъчно, тя щеше да се окаже достоен противник и на петте си съседки, ала сега все още не представляваше кой знае каква опасност. Напротив, цялото й същество, всичките й мускулчета, мирисът на страха, отделян от кожата й, издаваха с какво усилие си налагаше да продължи пътя си редом с тая натрапена дружина.

Пък не само тя. Още десетина други акули от всякакви видове по-наблизо и по-далеч, но без да изостават, следваха проточената във водата диря — дъха на прясна кръв, пред който никоя хищница не може да устои.

Акулата чук, изглежда, гладувала най-дълго от всички, едва сдържаше дивия си порив да връхлети срещу жертвата си и да впие зъби в тялото й. Дори понякога неволно щракваше челюсти, представяйки си как ги забива във въображаемата плът, но тозчас ги отваряше, раздразнена от болката, която при това празно щракване й причиняваха десетината набодени в устата й шипове на отдавна нагълтани от нея или случайно успели да се спасят бодлоопашати скатове. Ноздрите й, като тънка бразда отпред по цялата дължина на главата, най-чувствителното й сетиво, все едно стереообоняние, определяха с идеална точност местоположението на плячката.

Очите й безсъмнено не биха могли да я видят. Слухът й също се оказваше безсилен. Почти глуха, тя имаше един съвършен уред, наречен от учените „странична линия“, с който долавяше всяко трепване на водата, всяка поява на живо същество от десетки, от стотици метри разстояние. Ще речеш, по едно удължено ухо, изтеглено от главата до опашката.

Сведенията, постъпващи от двете странични линии, отдавна й показваха, че спазва правилната посока — плуващото почти до повърхността стадо едри делфини косатки с дълги, щръкнали като сърп или коса гръбни плавници.

На една от тях предстоеше да ражда. Ей това изчакваха преследвачките. Косатките са опасни противници, с пряко нападение дебнещите ги хищнички нямаха никакви изгледи за победа. Но те разчитаха на някаква случайност.

И Случайността дойде!

Кой ли я усети пръв? Дали акулите или косатките? Сетивата и на едните, и на другите бяха еднакво приспособени за обитаваната от тях среда — водата.

От дълбините изплуваше, сякаш изригнала от подводен вулкан скала, огромно, могъщо туловище. Страничната линия на акулата чук усети тласъците на опашката му като болезнени удари.

Задаваше се Ужасът на бездната, един от оцелелите до днес, а преди милиони години безчислени чудовищни кархародони — страшилище, способно на един залък да нагълта жертва, много по-голяма от акулата чук, пред която бяга всичко живо, на което дори кашалотът отстъпва пътя.

Зловещият ескорт на косатките разбърка реда си, изпаднал в паника пред новата стръвница. Акулата чук вече се гласеше да кривне встрани, за да избегне смъртоносната среща, когато усети намерението на косатките.

Единствени те не помислиха за отстъпление. Не по-миролюбиви от другите, при това къде-къде по-разсъдливи, по-задружни, готови да се пожертвуват, ако трябва, но да спасят родилката, косатките промениха строя си. Самките обкръжиха сгърчената в родилни болки своя посестрима, а самците, приближили се колкото е нужно един до друг, се устремиха надолу, размахали мощните си опашни плавници, решени да пресрещнат и да спрат насред път опасния враг.

Водните пластове затрептяха от техните ултразвуци, с които като прожектори опипваха мрака, та по отразеното ехо да определят точното местоположение, посоката и скоростта на заплахата, докато в същото време със скърцане на зъби и с подвиквания поддържаха връзката помежду си.

Акулата чук не видя как започна битката, как се разгоря. Непрозрачна беше водата на дълбините за слабото й зрение. Но водните колебания, доловени от страничната й линия, мирисът на гняв и бойна стръв у сражаващите се, дъхът от кръвта на първите рани й подсказваха съвсем нагледно каква драма се разиграваше дълбоко под нея в синия мрак.

Косатките, които с яките си зъби разкъсват тюлени, моржове, та и цели китове, тоя път, срещу такъв огромен, брониран с непробиваема кожа противник, бяха принудени да възприемат бойните похвати на по-малките си сродници — делфините. Те и не опитаха да хапят, да ръфат, да гризат, съсредоточили ултразвуковите си снопове върху целта, почти оглушили я с тях, те връхлитаха срещу й и я блъскаха с глави в слабините. Тия удари ехтяха като гръмотевици, с тия удари опитваха да наранят, да разкъсат вътрешностите й. Понякога, все по-рядко, се чуваше тракването на празно на гигантските акулски зъби и гневният плисък на кривата й опашка.

Враговете й се оказаха по-пъргави от нея и по-съобразителни. Въпреки всичко тя не се отказваше от набелязаната цел — нагоре, към родилката. Ужасът на бездната винаги напада самоуверено, направо, без да кръжи наоколо както другите, по-дребните си сродници.

Самците косатки побесняха, зачестиха атаките си. И в настървението си забравиха обичайното си благоразумие.

Тоя път акулските челюсти проскърцаха другояче. Бяха захапали жива плът, бяха прегризали мускули и сухожилия, бяха начупили кости.

Загубили един от другарите си, косатките налетяха още по-яростно. Ускорили ударите си, те опитваха и да раздерат перките на противницата си.

Напусто!

Помъкнал ги като едри прилепала, ужасният кархародон продължи нагоре.

Тогава, при тая развръзка, не изтраяха и самките. Те изоставиха другарката си сама и се стрелнаха в помощ на неуспелите мъжкари.

Чак сега, при новото подкрепление, Ужасът на бездната като че ли се поколеба, закръжи на място, опитвайки да отръска от себе си досадниците, които му пречеха да достигне набелязаната плячка.

Ей този миг бяха изчаквали останалите, още непобягнали акули. В настъпилата суматоха те се стрелнаха напред. Новороденото косатче, бебе наистина, но на големина колкото самата акула чук, бе излетяло от майчината си утроба и подтиквано към повърхността от изнемощялата си майка, посягаше да направи първото си вдишване.

И последно…

Защото акулата чук, изпреварила другите, впи челюсти в корема му, разтърси глава като захапало куче и изряза от него огромен къс кърваво месо.

Тогава отгоре й връхлетя измамената родилка, връхлетя с такава ярост, в такъв отчаян порив, че хищницата не устоя. Едва зърнала черния й гръб и своеобразното по форма бяло петно на корема й, тя не свари да глътне тъй дълго очакваната хапка. Изплю я неволно, после наведе плоската си глава като хоризонтален рул на подводница и потъна в дълбините, сподирена от цялата акулска глутница, изгубила изведнъж охотата си за кръв и месо пред устрема на освирепялата косатка.

Лоцманите й, които се бяха пръснали безредно, пак я догониха, пак се понесоха напреде й. А прилепалата въобще не бяха и помисляли да се откачват от нея.

Едва успя да долови, че нападателката й беше едноока. Кой знае къде, при каква битка и кой враг бе разкъсал окото й, на чието място сега личеше само един грозен белег, слят с бялата шарка над него. Затова, изглежда, не бе успяла да предотврати подлото покушение, по някаква случайност насочено към сляпата й страна.

Еднооката не я преследва дълго, а тозчас свърна обратно да помогне някак на ранената си рожба, чиито писукания ставаха все по-слаби, все по-отпаднали.

Така акулата чук, озовала се съвсем близо до ожесточената битка, успя да види самоотвержено налитащите косатки, успя да зърне в синята мъглявина размазаното очертание, наподобило буреносен облак, на чудовищния кархародон. Всъщност не го видя, по-право опипа го със страничната си линия. И тозчас си даде сметка за големината му, за мощта му, за огромната уста, за страшните трионени зъби, всеки от тях три пъти по-дълъг от нейните. И мигом кривна встрани, обезумяла от ужас.

А побеснелите от безсилен гняв защитници не спираха да нанасят като тарани своите тежки удари с плоските си глави, изподрани от грапавата кожа на врага, изпохапани от огромните му зъби.

Акулата чук вече се бе отдалечила достатъчно, когато разбра, че Ужасът на бездната отстъпва, не устоял пред себеотрицанието и сплотеността на противниците си. Може би изморен, може би наранен, а най-вероятно успял да нагълта някоя по-безразсъдна косатка и позаситил глада си, успял и тоя път да вземе полагащия му се данък като властелин на дълбините.

Акулата чук отново се понесе сред синята безкрайност във вечното си движение, без никакъв отдих.

И отново — гладна…

И отново докарана до лудост от гложденето на досадните си паразити…

2

Тъй се случва понякога — двама приятели се влюбват едновременно в една и съща девойка. Пък може би не само понякога, а за жалост — твърде често.

Бил Адамсон, помощник-капитан на траулера „Марлин“, и Хенри Кларк, пилот на риболовния разузнавателен хидроплан, случайно се издадоха един пред друг, случайно издадоха все още тайната си, несподелена любов към Ева Хук, дъщерята на мистър Джими Хук, капитана на траулера. Любов, срещу която и двамата не бяха почувствували каква да е взаимност, тъй като девойката, добре възпитана и интелигентна, не показваше явно предпочитание нито към единия, нито към другия, а се държеше и с двамата приветливо, но подчертано сдържано.

Бил и Хенри бяха другари от детинство, съседи, разделяни само от една дъсчена ограда, в която бяха отковали една дъска, за да преминават лесно от единия двор в другия. Впоследствие ги поотчуждиха професиите им. Хенри завърши авиационно училище, а Бил — морско. И едва сега, подир неколкогодишна раздяла, се бяха събрали пак — на работа в риболовната компания. Затова не пропускаха случая при най-малката възможност да се срещнат, за да си побъбрят, както някога.

Хенри бе оставил хидроплана да се полюшква на вълните на стотина метра от кораба и бе дошъл дотук с гумената си спасителна лодка. Имаше на разположение половин час. Бил Адамсон пък помоли капитана да го смени през това време на командния мостик, та да поговори с госта си.

В тоя половин час успяха да разкрият какво им тежи на сърцата.

И двамата я бяха видели за пръв път преди месец, когато Ева Хук се качи на бащиния си кораб. Но не на разходка, не за развлечение. Траулерът не е място за развлечение. Току-що завършила институт по хидробиология, тя бе решила тъкмо тук, на място, да събере нужния й материал за дисертацията си. И като че ли се оказа по-заета от всички останали, които работеха на смени, редувани с почивки. Само за нея нямаше определена вахта, нямаше почивка. При всяко изтегляне на трала тя изтичваше първа, за да се зарови сред блестящата пърхаща грамада от риби, за да отбере нужните й образци, да установи вида на улова, средните размери, хидроложките и атмосферни условия. А след това до среднощ и по-късно да прави своите изследвания в приспособената за лаборатория каюта.

Приятелите стояха облакътени на планшира върху траловата палуба. Опрели рамене. Съвсем различни и по външност, и по характер. А може би именно затова — приятели. Хенри Кларк дори сега, възмъжал, си бе останал все тъй слаб, източен, малко поприведен, с нежно, почти момчешко лице под русия, отметнат кичур коса. А Бил Адамсон представляваше пълната му противоположност — с атлетическо тяло, широки плещи, къс, набит врат и некрасиво, но мъжествено, волево лице. Чернокос, а със сини очи.

Цялата палуба беше засипана със седефени рибени люспи, от които лъщяха като пайети и дрехите на рибарите, ботушите, каските, ръкавиците им. Сякаш не съвременни хора, а митични, само че мъжки сирени, брадати, мустакати или небръснати от няколко дни.

Високоговорителят предаваше с досадно бръмчене разговора между траловата палуба и командната рубка.

— Траловата — да слуша!

— Слуша траловата.

— Готов ли е за прибиране тралът?

— Готов!

— Тогава прибирай трала!

Това беше тяхното ежедневие, което не можеше да отклони вниманието им от вълнуващия ги въпрос. Хенри, стиснал до болка парапета, въздъхна:

— Е, а сега? Какво ще правим сега?

Тракането на лебедката, която изтегляше тежката мрежа по слипа, заглуши последните му думи. Ала Бил вече ги бе разбрал по движението на устните и по израза на лицето му.

Той погледна към командата, която прибираше тралните дъски и пълната с едър сафрид торба. Хората си знаеха работата. Скоро пърхащият сребърен поток на уловената риба потече към трюма.

— Какво? Бил се приведе към ухото му. — Няма да се мушкаме с шпаги я! Съвременни дартаняновци!

— А какво? — повтори въпроса си Хенри.

Другият отвърна по същия начин:

— Няма да се хапем като маймунски самци.

И за да надвика скърцането на скрипците, почти извика:

— Имаме ли претенции на културни хора?

Хенри вдигна рамене недоумяващ.

— Тогава ще постъпим като културни хора. И като приятели. Единият трябва да се махне!

— А кой?

Тоя път пък Бил сви широките си рамене:

— И аз не мога, и ти не можеш. Тогава…

Такъв си беше той, съзнаваше го. При най-важните моменти в живота му идваха наум най-причудливи хрумвания, за които той самият после съжаляваше. Човек на поривите, на прибързаните решения.

— Тогава да реши съдбата!… Да теглим жребий… И губещият да се махне… Да не си пречим, да не разваляме приятелството си…

Хенри сякаш не чу. И не отговори. А всъщност беше чул и разбрал приятеля си.

Бил се досети защо мълчеше, припомнил си изведнъж тяхното детинство. Оттогава приятелят му все се смяташе за неудачник.

Имаше си дори такъв израз, все едно девиз: „Ген на неудачника“. Неудачник по наследствена линия. Той сви устни:

— Жребий! Какъвто съм късметлия!

— Ти пак ли? — махна с ръка Бил. — Късмет значи да вярваш в себе си, да опитваш, да се бориш. И да забравяш несполуките, да гониш докрай целта си.

Хенри привидно се овладя:

— Стига с тия проповеди за самоутвърждаване!… Ами нейсе! Виждам, друг избор няма.

И наведе глава:

— Добре де! Но как? Със зарове, с клечки…

Бил се бе загледал надолу, в плискащата се в борда вода. Погледна нататък и Хенри. И видя.

Акула чук!

Уродлива! А в същото време своеобразно красива — олицетворение на зловещата красота. Тъмна сянка, която се стрелкаше в зигзаг край кораба. Някога са смятали, че когато тя се появи така, някой от екипажа ще умре. Какво ли предвещаваше сега? Ако не физическата му смърт, то най-малко край на мечтите му.

Внезапно от далечината се зададе като жива торпила някаква друга риба.

Риба меч!

И връхлетя срещу акулата.

Само че, непремерила добре устрема си, не предвидила повратливостта на противничката си, профуча на сантиметър от нея, без да я засегне.

Намали ход, после се втурна обратно.

Бил я посочи:

— Ето го жребия! Ако победи акулата — печеля аз. Победи ли рибата меч, аз ще се махна, ще се запилея някъде. Няма да ви преча. Съгласен ли си?

Стори му се, че гърлото му пресъхна. И все пак Хенри нямаше друг изход. Трябваше да отговори:

— Добре!

Неволно в сърцето му се промъкна надеждата. При такива схватки, колкото и редки да са, обикновено побеждава мечоносецът. А не беше ли това жертва от страна на приятеля му — благородство, прикрито зад обективната случайност?

Нямаше време да се откаже. Нямаше и сила да откъсне поглед от сражаващите се врагове, следеше със затаен дъх всяко тяхно движение.

Ето, рибата меч налетя повторно, насочила заплашително дългия си нос-оръжие.

Ала и тоя път безуспешно!

Прекалено пъргава се оказа тая акула.

Бил Адамсон също опитваше да се владее, опитваше да изяви твърдостта на характера си, да оправдае с поведението си изказаните преди малко мисли. Но усещаше как сърцето му ускорява все повече ударите си. Не му беше безразлично, съвсем не му беше безразличен изходът от битката, която се водеше долу, в разплисканата синева, битка-облог, залог, в който по неговата приумица беше бъдещото му щастие.

Тогава от рубката се подаде капитан Хук:

— Мистър Кларк, по радиото съобщиха, че идва ураган. Време е да се прибирате!

В същия миг двамата, нарекли се мислено културни съперници, видяха поражението на рибата меч. Отново неуцелила, тя мина толкова близо до неприятелката си, че лявата й гръдна перка сякаш сама се натика в устата й. Дори горе, на борда, се чу щракването на трионените челюсти, след което рибата меч профуча към далечината с отгризана перка, проточила подире си едва доловима розова следа от изтичащата кръв.

Акулата дори не опита да я преследва. Де можеше да се мери с нея в бързината? Тя преглътна малката си твърда плячка и продължи да кръжи наоколо, сякаш нищо не се бе случило.

Бил бе спечелил!

И би трябвало да тържествува. А не можеше, сърцето му се бе свило, неспособно да почувствува радост. Защото си представяше мъката на губещия.

Хенри стоеше приведен, пребледнял, захапал устни, спрял да диша.

После махна с ръка:

— Винаги! Все така! Не върви и не върви…

Въздухът си оставаше все тъй тих, застоял, почти неподвижен, без никакъв полъх на вятър. Но морската повърхност вече подсещаше за бушуващата някъде стихия. Вълните — далечен неин отзвук — нарастваха видимо, почваха да се пукат тук-таме. „Марлин“, удрян в борд, се полюшкваше все по-силно и по-силно. А хидропланът вече подскачаше, надигаше се, пропадаше, клатушкаше се и докосваше водата ту с едното, ту с другото крило.

Без да се обърне, Хенри Кларк пристъпи към щорм-трапа и заслиза към привързаната за него гумена лодка.

Насред път се сети. Обърна се, махна с ръка за сбогом.

— Не ти се сърдя! — извика той. — Аз си отивам. Спазвам облога.

Вече влизаше в лодката, когато довърши:

— Няма да й се обаждам. Не бих понесъл.

Другият не каза нищо. Сякаш буца бе заседнала в гърлото му. Убеден беше, че не е виновен, а се чувствуваше тъй гузен. Като подлец.

Хенри вече гребеше към самолета си. Очите му навярно пак бяха просълзени. Както някога, като дете. И като момче. Винаги когато се почувствуваше безсилен, когато не можеше да се справи с нещо — било то математическа задача или житейска трудност. Затова някои му се подиграваха — плачлив като момиче.

А се оказа мъж. Повечето от познатите им се слисаха, щом научиха, че е станал летец. Плачливият, слабоват Хенри — летец. И то отличен пилот, за когото колегите му твърдяха, че не познава страх. И в авиационното училище, и после. Не го спирали нито буря и мрак, нито мъгла и зимна виелица.

А сега навярно плачеше.

Ето, влезе в машината си, прибра лодката, запали моторите. После се понесе по вълните, разцепвайки запенените им гребенчета, все по-бързо и по-бързо, докато набра достатъчна скорост, когато се откъсна от водата и косо, почти отвесно, в свещ се стрелна към висините.

Направи лупинг — лупинг с хидроплан! И отново — нагоре.

Клетият! Така смяташе да потули мъката, да изсуши сълзите си.

А Бил се изкачи на командната рубка да заеме поста си. Капитанът слезе долу, за да провери как е разпределен в трюма уловът.

Далече на запад, над хоризонта, пропълзя като гигантска космата гъсеница буреносният облак. И бавно запъпли насам — легнал ниско над самата вода, с някакъв зловещ тъмномаслинен оттенък. От време на време долитаха странни звуци — като стонове, като далечен крясък на чайки, като плач на дете. Тежка вълна заудря левия борд с усилващи се тласъци.

Долу, по палубата моряците затваряха люковете, закрепваха мрежите и крановете, завинтваха капаците на илюминаторите, проверяваха спасителните лодки.

Капитан Хук влезе в командната рубка.

— Дано се измъкнем! — почти изпъшка той.

И посегна към машинния телеграф, превъртя ръчката.

Пълен напред!

Моторите във вътрешността на траулера забумтяха, корпусът затрептя. Форщевенът вдигна край себе си като криле две разпенени вълни.

Джими Хук заповяда на рулевия:

— Десет градуса вдясно по компаса!

Онзи повтори заповедта, без да се помръдне:

— Да, десет градуса!

— Дръж така!

— Да, така държа, капитане!

Тогава отново се обърна към помощника си:

— Разчитам на теб, Бил. Аз ще сляза да си почина малко. Види се, ще танцуваме здраво. При нужда ще ме викаш, нали?

В отговор Бил изкозирува.

Капитанът се спусна пъргаво, необичайно пъргаво за годините си по трапа. Преди да си отдъхне, трябваше да провери навечеряли ли са се момчетата, прибрали ли са се в спалните помещения на носовия отсек.

Помощникът му се увлече в задълженията си: да следи ехолота и зададения курс, да слуша радиосигналите от брега и от други кораби, да сверява координатите. Бягайки от бурята, те се приближаваха към брега. А там са най-големите опасности за моряка, там имаше коварни плитчини, на които никой не би желал да заседне.

Смрачи се съвсем. А облачната космата гъсеница над хоризонта сякаш стоеше на едно място. Но вече не и гъсеница, а някакъв огнен звяр, по чийто гръб току припламваха далечни сияния. Както когато гладиш козината на котка в тъмна нощ. Там стихията вилнееше. И мълниите следваха една подир друга, почти неразличими, слели се в една. Ясно, разминали се бяха с бурята. По тъмносиньото небе заблещукаха едри звезди. Изглеждаха толкова ниски, че ха протегнеш ръка, и ще ги докоснеш.

Тук все още беше спокойно. Не се чуваше дори далечният им тътен. Само дето вълните не преставаха да нарастват, да подмятат траулера така, както бързаше да им се измъкне, в тромаво килово люлеене, при което кърмата понякога увисваше над зиналата зад нея пропаст и винтът забучаваше с вой в празното.

При едно случайно обръщане Бил видя Ева Хук. Загърната в мушамата си, с вдигната яка. В тъмнината не различи лицето й. Но беше тя, на борда нямаше друга жена. Стоеше на мостика, хванала се здраво в парапета, вперила поглед към корабния нос, където просветваха в малки фойерверки удрящите се в него огнени медузи и грейналите по кипналите гребени пиросоми.

Проверил още веднъж курса, хвърлил поглед към компаса, Бил излезе навън.

Ева вдигна към него очи:

— Отървахме ли се?

Той кимна:

— Май че…

И млъкна. Замълча и тя.

Но не след дълго обърна към него лице:

— Кога си отиде Хенри? И защо не се обади?

Бил измънка:

— Когато съобщиха за урагана.

Тя поклати глава:

— И не намери поне една минута да се сбогува?

Бил рядко се смущаваше. Имаше достатъчно воля и вяра в правотата си. Ненапразно някои го смятаха за „фукльо“. Всъщност по-добре фукльо, отколкото мижитурка.

А сега се чувствуваше като мижитурка.

— Трябваше… — почти заекна той.

Толкова неудобно. Противно.

Да каже или да не казва?

— Защо не се обади? — повтори въпроса си девойката.

Няма как, трябваше да даде отговор! Трябваше! Не можеше да я лъже, тъкмо нея не можеше…

И промълви:

— Той вече няма да идва при нас.

— Какво?

— Длъжен беше да се махне.

— Къде да се махне? Защо? От кого?

Ех, колко трудно било това, което доскоро му се струваше тъй логично и приемливо!

— За да не те среща вече.

И видя в мрака учудения й поглед.

— Какво съм му сторила, та не иска да ме среща?

Тоя разпит! Сякаш следовател. Тя правеше ли се, че не се досеща? По челото му неволно изби пот.

— Защото… Защото е влюбен в теб.

Длъжен беше да й каже това. Ако искаше да се смята почтен, да се уважава.

Тя пристъпи напред:

— Маха се, защото ме обича! Нещо не разбирам…

— Ех, не за това. Така определи жребият.

Блесналите й очи помръкнаха:

— Жребий! Какъв жребий?

След дълго колебание Бил отговори:

— Ева, не се сърди! Ще ти кажа всичко. Обичаме те и двамата. А сме приятели… За да не си пречим… Теглихме жребий. Хенри загуби…

Той чу задъханото й дишане:

— Жребий! Разигравали сте ме на лотария, така ли? Без да питате мен?

Гласът й беше не само гневен, но и озлобен, обжарен от обидата.

Тогава Бил забеляза чудото. Косата й засвети, грейна в меко виолетово сияние. Като бензинови горелки заискриха пламъчетата и по върховете на мачтите, по крановете, по радиоантената.

Огньовете на свети Елм! Слаби електрични изпразвания пред буря. Обяснимо природно явление, на което някога са приписвали чудодейна сила. Вярвали, че така свети Елм обещава на изпадналите в беда моряци закрилата си.

Щеше ли да защити и него сега?

А колко хубава изглеждаше така Ева! С тая огнена корона около главата, все едно нимбата на Мадоната.

Внезапно девойката се обърна, готова да се спусне по трапа. Но той неволно посегна, та я хвана за ръката. Сякаш винаги знаеше какво да стори.

— Ева, почакай!

Тя се спря.

— Почакай! Съзнавам, едва сега го осъзнах. Нечестно е било. Виждам, че сме те обидили, че сме те засегнали жестоко.

Едва изрече последните думи:

— Затова… и аз… ще си ида… Ще се махна… Девойката изкачи обратно стъпалото. Изправи се пред него:

— Слушай…

В тоя миг една необичайно голяма вълна разлюля кораба. Ева, застанала, без да се държи за никаква опора, залитна.

Ала Бил превари, хвана я навреме. Задържа я в прегръдката си повече, отколкото бе нужно, за да се изправи тя.

И чу тихия й шепот; почти разплакана от обида, от щастие, от надежда:

— Не, не си отивай!

3

От снощи акулата чук дебнеше делфините. Надяваше се някой стар делфин или пък болен, или пък заплеснал се някъде неопитен младок да поизостане, та да го нападне, да опита щастието си.

Тоя път никой не изостана. Още с мръкването стадото намали ход, събра се почти в куп. Децата се нагласиха до гръбните плавници на майките, а самците ги обкръжиха в защитен обръч, готови да отбият всяка вража атака.

Стръвницата подразбираше, всъщност убедена бе, че не ще успее да разбие тая жива крепост, ала не можеше и да се откаже от намеренията си. Впрочем тя не размисляше, примамваше я насам единствен гладът.

И все не дръзваше да се приближи, само се въртеше недалеч от плячката, на разстояние, което обсадените приемаха за допустимо. Дръзнеше ли да наруши тая невидима граница, рискуваше да предизвика дружния отпор на войнствените пазачи.

Сега делфините наистина спяха. Но спяха особено, по тяхному. Малко под повърхността. За секунди затварят очи, после за секунди ги отварят и отново заспиват, като всяка минута изплуват, за да поемат въздух, след което пак потъват.

При такъв сън не би могла да ги изненада. Все някое око гледа, все някое ухо слухти и по всяко време някое дихало изпраща предупредителния си сигнал, от който страничната й линия затрептява болезнено.

Морето беше непрогледно черно. Или не — не напълно черно, а като нощно небе, обсипано със звезди. Наоколо й палеха и гасяха светлинките си хиляди, милиони еуфазиди, скариди и какви ли не, които през деня потъват в мрачните дълбини. Подобна на грейнала луна, премина огнена медуза. Все едно падащи метеори, се стрелкаха насам-натам светещи калмарчета.

Акулата не ги и поглеждаше. Те бяха нейното обичайно обкръжение. Грижата й беше само да не изпусне спящите делфини.

Малко преди разсъмване стадото им отново пое на път. Стрелна се на изток в лудешка гонитба, повече подобна на игра. Ту един, ту друг, ту трети заподскачаха над вълните, зацвърчаха още по-оглушително.

Убедила се най-сетне, че напразно си губи времето, акулата чук кривна на запад, отказа се да ги следва, прегладняла, понесе се да търси нещо друго, какво да е, което става за ядене. Отгризаният жилав връх от перката на рибата меч безсъмнено не я бе заситил.

Всъщност нали това беше смисълът на съществуването й — ядене и от време на време размножаване. Останалото беше или бягство от по-силните, или сърбеж от паразитите. И всичко това — все в движение, движение без отдих.

Наоколо й, додето долавяше водните трептения страничната й линия, додето подушваше миризмите проточеният улей на ноздрите й, в просветващата синя безбрежност гъмжеше живот.

Ала това, което го биваше за храна, то имаше бързи перки и още отдалеч, усетило със своите сетива нетърпеливото потрепване на гладното й тяло, бягаше презглава да се спасява: едни като рибите тонове — до самата повърхност, други като летящите риби — над повърхността, трети като по-дребните от нея акули — надолу в дълбините.

Не бягаха тия, които не я интересуваха.

Ето, навлезе сред облак от еуфазиди, малките ракообразни животинки, които се носеха из водата подобно на облаците в небето, вече угасили фенерчетата си, станали почти невидими с прозрачните си телца, все едно лека розовата мътилка.

Тя не ги и погледна. Не само защото бяха дребосъци, при това невероятно пъргави. При всяко нейно доближаване отскачаха светкавично в някоя посока, която не можеше да се предвиди.

С тях се справя само синият кит, великанът, който пухтеше наблизо.

Ех, много месо има китът, ама недостижимо, додето е жив. Прекалено голям е и силен. С едно перване на могъщата си опашка може да я прати към дъното за радост на сродниците й.

Той се носеше почти до повърхността с отпусната долна челюст, раззинал уста, подобна на просторна пещера, с която загребваше цели езера вода ведно с блъскащите се там еуфазиди. Само от време на време се обръщаше настрани, а понякога дори на гръб, за да си затвори по-лесно устата, на което пречеше тежката му долна челюст. След това изтласкваше водата с дебелия си език, а дребният му улов оставаше вътре зад мрежата на роговите балени.

Малко по-нататък проточваше надолу неимоверно дългите си пипала физалията, чийто плаващ мехур грееше като опал в преливащи синкави и розови краски. Беше успяла да омотае с тях една малка риба.

Акулата чук едва сдържа алчността си да й отмъкне плячката. Но се отклони навреме. Тия отвратителни пипала пареха, както парят и някои от прилепналите по дъното актинии.

Виж, това става!

Полуметров калмар, кой знае защо зарязал пасажа си, прекоси пътя й.

Опитът, наследен от милиони прадеди, й подсказваше ясно, че ако някой е изостанал, значи е болен или стар, значи е слаб и може безнаказано да бъде уловен.

Тоя път не позна. Калмарът се оказа напълно здрав. Щом я усети, той изтласка водата през фунията си и се метна като стрела напред. Акулата го последва на часа. Ала той беше готов и за това. Отскочи встрани, като мигновено промени цвета си. И се закова на място. Хищницата го захапа, но тутакси разтърси с отвращение уродливата си глава, разбрала — уви, малко късно — хитростта му. Измамникът бе успял да пръсне струйка чернилка по форма, подобна на него самия. И тъкмо тая чернилка бе налапала акулата.

Няма що! Трябваше пак да се лута, пак да търси!

Или не, тоя път — не! Сега трябваше тя да бяга, усетила късно, когато вече я бе видяла, два пъти по-дългата от нея синя акула, която преследваше орляк летящи риби. Коремът й бе почти бял, а гърбът — син. И на тая дълбочина, един-два метра под повърхността, по него трептеше грейналата паяжина на пречупените от вълните слънчеви лъчи.

За щастие не забеляза, или пък се направи, че не е забелязала по-малката си родственица. Кой може да проумее какво става там, в малкия й мозък, под ниското чело, току зад източеното й рило.

Отмина подир летящите риби, които подхвръкваха във въздуха, като продължаваха да се засилват с по-силно развитата долна част на опашните перки — обратно на акулите, при които по-големи са горните дялове. Профучаваха така няколко десетки метра, после, внезапно навеждайки седефено блестящите си гръдни перки-крила, променяха рязко посоката и цопваха там, където преследвачката най-малко очакваше да се спуснат.

Въпреки това акулата чук предпочете да се отдалечи колкото може повече от това опасно съседство.

Когато отново заплува, водата пак бе помръкнала. Но не от залеза. На акулата й се стори много рано за това. Изглежда, небето се бе покрило с облаци. Наистина скоро гладката морска повърхност наподоби обраслата с морски жълъди кожа на китовата акула — живата грамада, кафеникава, нашарена с бели петна като слънчевите зайчета, които допреди малко трепкаха по гърба на синята акула. Тя тъкмо преминаваше безучастно съвсем наблизо. То се знае, безучастно. Първо — защото не се боеше от много по-дребната хищница. И, второ — защото не ламтеше за месото й. Като кита и тя лапаше с огромната си уста по няколко кубически метра вода, за да изсмуче от нея случилите се там ракообразни. Плоската й глава, пред която сновеше тълпа шарени лоцмани, наподобяваше чудовищна жаба с две оченца отстрани, а от ъглите на устата й, под които се спотайваха безброй прилепала, висяха дълги мустаци.

Бавно, лениво, почти величествено, безразлична към целия свят, тя продължи пътя си, изчезна, сякаш се разтвори в мрачината.

Надупчената от дъжда, все едно сипаничава повърхност на водата скоро промени вида си. Дупчиците, издълбавани от отделните капки, се удължаваха надолу, заприличвайки на прозрачни иглички като хилядите зъбчета в устата на китовата акула.

Значи валежът се бе усилил. Водата придоби противен безсолен вкус. Захлади се.

И акулата чук потърси надолу по-вкусни, привични водни пластове.

Тогава срещна рибата луна. Всъщност каква ти риба! Сякаш само глава — и нищо повече. Глава с една висока гръбна и една дълга гръдна перка. Толкова — само туй. Бавна е, ала не става за ядене. С тая дебела грапава кожа — като автомобилната гума, която преди време акулата се бе опитала да схруска.

Затова с недоволен вид я заобиколи.

И отново усети близостта на шумното делфинско стадо. То винаги я караше да бъде нащрек — и когато го следваше с надежда за плячка, и при всяка случайна среща.

Разбра какво правеха. Забавляваха се. Хванали в плен голяма зелена костенурка, те я подмятаха с муцуни над водата. Като топка. Така понякога си играят и с оная акула, която не е успяла навреме да им се изплъзне.

Няма що, трябваше да бяга!

Но спря. Видя ли, чу ли? Някакво мощно тяло пореше вълните, устремило се с пълна скорост срещу делфините. Тъй може да плува само риба меч, най-бързият обитател на океана.

И я позна — същата, на която бе гризнала предната перка. Побесняла от болката на прясната рана или от сърбежа, който й причиняваха безбройните паразити, без да мисли, тя се носеше право към целта си.

И ето, заби меча си в един делфин.

Секунда след това отгоре й връхлетяха другарите му, заблъскаха я настървено с яките си рила в корема. И тя, замаяна, не устоя. Издърпа оръжието си, та се стрелна към дълбините.

Делфините дори не опитаха да я преследват. Знаеха, че не са способни да я догонят. А нещастникът, от чиято рана кръвта пулсираше на утихващи тласъци, вече потъваше. Два самеца се мушнаха под гръдните му плавници и го изнесоха на повърхността да диша.

Дотук стигаха знанията им — че не бива да потъне, да не се удави. Само дето не умееха да спрат кръвоизлива. Държаха го отгоре, а останалите, развълнувани, потресени, се лутаха объркани наоколо.

Мирисът на кръвта подлудяваше акулата чук. Ала предпазливостта й все надделяваше. Не смееше да нападне жертва под закрилата на такава опасна охрана.

Само се въртеше наоколо — все по-неспокойна, все по-нетърпелива.

Наблизо започнаха да се мяркат силуетите на други акули, малки и големи, събрани тук и те от същото примамливо ухание.

Не мина много време и раненият престана да издава призивите си за помощ. Замлъкна съвсем. Ясно, беше мъртъв.

Схванали, че поддръжката им вече е излишна, спасителите го изоставиха. И трупът му бавно взе да потъва към дъното.

Чак тогава акулата чук се престраши.

Но както се оказа, малко подранила.

Защото в мига, когато впи зъби в хълбока му и размърда челюсти да отгризе по-голям залък, отгоре й връхлетяха два побеснели от безпомощен гняв делфина и стовариха тежките си муцуни в корема й. Стори й се, че умира, че са накъсали всичките й органи: черва, стомах, черен дроб. Без да си дава сметка какво прави, тя изплю вкусната си хапка и се гмурна надолу, размахала лудо опашка, на която помагаха и изтласкваните през хрилните й цепнатини струи вода, подобно на реактивен двигател.

Враговете не я оставиха на мира, последваха я, като я оглушаваха с мощните си, нечувани от човешко ухо ултразвукови провиквания.

Един сполучи да захапе опашката й. И понечи да я вдигне, та така в отвесно положение, натежали, вътрешностите й, които не са закрепени в коремните стени, да увиснат като в торба, да притиснат сърцето й, да я обезсилят. Дори да се смачкат.

Ала не можа да я удържи. Опашката се изплъзна от зъбите му.

Акулата отново хукна да се спасява.

Но усети, че други делфини й пресичат пътя отдясно.

Отляво пък чу воя на корабно витло.

Напреде й трета неприятелска група й правеше засада.

О, те са ужасни — тия бързи, схватливи врагове! Трудно може да им избяга акулата, която са си избрали за жертва.

Обезумяла от страх, забравила прекрасните си сетива, с които се оправяше чудесно в тоя враждебен свят, тя кривна назад.

И се озова сред куп риба. Не обикновен рибен пасаж, а плътно, невероятно струпване на пъстри охранени, блъскащи се в ужас скумрии.

Преследвачите й бяха изчезнали, види се, бяха я зарязали. И така, поуспокоена, акулата се залови за неочакваното пиршество. Налапа една риба и я глътна наведнъж, лапна втора.

Чак след третата схвана страшното. Опашката й се заплете в нещо — едновременно и меко, и неподатливо. Като сред жилави водорасли. Метна се уплашена встрани и почувствува също така обезсилени и гръдните си перки.

Размята се бясно, дано се отърве. Нали така се бе отскубвала от водораслите?

Напразно. С всеки скок, с всяко усилие се омотаваше все повече. Беше напълно обезвредена, скована.

Чак сега й стана ясно, че се бе намъкнала в трала, влачен от кораба с виещото витло.

С последно усилие успя да докопа със зъби мрежата. Размята глава. И конците не устояха, накъсаха се. Получи се малка пролука, през която скумриите се втурнаха навън в пърхащ сребрист поток.

Единствена акулата не можа да се измъкне. Не й се удаде да достигне със зъби задържащите перките й бримки на мрежата.

Скоро издънената трална торба се опразни. Остана само акулата, оплетена в недораздраните конци на мрежата, изнемощяла.

Дали нарочно я бяха напъхали тук делфините?

4

Ева Хук се колеба дълго, преди да се осмели. Цяла нощ обмисля думите, които щеше да каже на баща си, за да бъдат най-убедителни. Два пъти се качва на мостика, където капитан Хук бе излязъл да наблюдава работата на екипажа си по-добре. А и двата пъти след няколко безсмислени фрази се бе връщала обратно.

Сега вече нямаше да се върне! Трябваше да направи това, което бе нужно!

Задъхана от вълнение и срам, объркана, тя промълви:

— Татко… Знаеш…

Той я изгледа през рамо.

— Ние ще се оженим. — Ева изрече наведнъж това, без да е сигурна дали той го е чул.

Капитан Хук се обърна:

— Как? Кой? Кой ще се жени?

Беше почнала, нямаше спиране:

— Ние с Бил. Бил Адамсон. Обичаме се.

Баща й я гледаше втренчен. Стори й се разгневен. А той уж умееше да се владее.

Гледаше я и не отвръщаше.

А погледът му беше тъй тъжен, че и на нея й се доплакваше.

— Не си ли съгласен, татко?

Капитан Хук продължаваше да мълчи. Но си личеше, че трескаво дири отговор.

Най-сетне рече:

— Не, Ева, не…

Тя усети как колената й се подкосяват.

Обаче тоя път нямаше да му се подчини. В същото време й беше мъчно за него. Много мъчно.

От време на време крадешком хвърляше поглед надолу, към кърмата, откъдето Бил й правеше окуражителни знаци, докато ведно с това следеше как се навиват траловите въжета на лебедките.

— Но защо, татко? Та ти самият си признавал, че Бил е чудесен момък.

Той протегна ръка и неловко я погали по бузата. Наистина това вече не беше неговото малко момиче. Насреща му стоеше здрава девойка в разцвета на прелестта си. Кестенявите й къдри грееха като пламък около обгорялото от морското слънце лице, от което го гледаха две зелени, блеснали в сълзи очи.

— Ева — промълви той. — Бил наистина е чудесен човек, отличен моряк. Но… Как да го обясня? Темпераментът му, Ева… Особен, поривист, понякога до безразсъдство, меко казано. Повече подхождащ за самотен мореплавател, който търси опасностите, рискува живота си в някакъв първичен нагон за изява… Не за обикновен капитан, който носи отговорност за живота на толкова хора…

И привел глава напред, шепнешком довърши:

— Освен това не искам ти да бъдеш жена на моряк. Не искам!

— А защо? — Тя все не се предаваше. — Та нали и ти си моряк, нали потеклото ни е моряшко?

— Тъкмо затуй… Моята майка, лека й пръст, умря, когато баща ми беше на далечно плаване. Без да го види…

Преглътна с мъка:

— Така, без да ме види, без да я видя и аз, ти го знаеш, си отиде и майка ти…

Въздъхна:

— Не искам да имаш тяхната орис! Не искам!

Девойката се чудеше какви доводи да му измисли, когато високоговорителят в рубката запращя:

— Траловата вика рубката!

Капитан Хук пое микрофона:

— Слуша рубката.

— Капитане, тралът се прибира леко. Като празен.

— Траловата, продължавай изтеглянето! Идвам при вас.

И повече на себе си продума:

— Ехолотът показваше пълен пасаж скумрии. И минахме тъкмо по средата му. А сега — празно! Чудно!

След това на глас:

— Посочи ни го и пилотът. Той ни отведе до него.

И се обърна към дъщеря си:

— Впрочем защо Хенри Кларк вече не ни навестява? Щом свърши работата си и отлита.

И понеже Ева, смутена, не отговори, той попита рулевия:

— Курс?

— Един пет нула.

— Добре, дръж курс един пет нула!

— Да, капитане, така държа — отвърна, без да се обръща рулевият.

Капитан Хук се хвана с две ръце за перилата на стръмната, почти отвесна стълбичка и повече по ръце, отколкото с крака, сякаш се плъзна надолу, слезе на траловата палуба.

Мрежестата торба вече се измъкваше от водата. Че е празна, си личеше не само от леко опънатите въжета. Липсваха и чайките, и другите морски птици, които се въртят над пълен трал.

Ето, хлъзна се по палубата. Празен. По-право без очаквания улов, а само с една акула чук, която вяло размахваше опашка и тракаше с челюсти. Изглежда, дълго бе престояла така омотана, неподвижна, почти задушена от спряния приток на вода с кислород през хрилете й.

Видя и разкъсаната мрежа от нейните зъби, през където явно бе избягала уловената скумрия.

— Приготви за спускане другата мрежа! — нареди той. — А тая да се закърпи!

И отново се покачи на мостика да даде указанията си на рулевия за промяна на курса. Налагаше се да догонят отново отминалия пасаж.

А долу ядосаните от неуспеха моряци ритаха пленената хищница, безспорната виновница за изпуснатия богат улов. Пък и не само за това. Събудила се бе вече вродената във всеки моряк омраза към акулското племе. И особено към тази — хем опасна, хем уродлива на вид. Човек понякога е склонен да извини злото у красотата, но никога — у грозотата. Дори заради самата грозота.

Един дотича с канджа, замахна да я намушка с нея.

Превари го кокът, полинезиецът Тао, който също бе зарязал камбуза, привлечен от общата глъчка.

— Не я убивай! — рече той. — Сега Тао ще ви покаже какво умее. На островите „зъб“ и „акула“ значат едно и също. Тао само ще й скрие зъбите.

Пазейки се от чаткащите челюсти и размахваната опашка, които, макар и обезсилени от задушаването, все още представляваха действителна опасност, риболовците опитваха да измъкнат неволната натрапница от раздърпаната мрежа, за да направят място за спускането на новия трал. И гледаха това да стане с по-малко щети, защото сетне кърпенето пак беше тяхна работа. Вместо почивка — да кърпят.

Най-после акулата се заогъва по ламаринената площадка, повърнала няколко скумрии, притисната и от грубостта на хората, и от собствената си тежест.

Под ръководството на кока — най-сетне му бе паднала възможността и той да ръководи — моряците донесоха две канджи и като ги държаха за краищата, двамина притиснаха по гръб главата й, а други двамина — опашката.

Тао насече на парчета един железен тел и приклекна до жертвата си. Бавно, с отмерени движения, като хирург или като жрец в жестоко свещенодействие, той промуши единия тел през долната челюст на хищницата, после го натисна така, че да излезе през горната, а с клещите го усука в здрав възел. Направи по същия начин втора желязна бримка, после — трета, четвърта…

Заши устата й, обезвреди я напълно.

И се изправи с победоносен вид:

— Зъб-акула вече няма да пакости!

Ева, дошла с уредите си за измерване тъкмо тогава, видяла какво правят хората, не можа да сдържи възмущението си:

— Защо я мъчите?

Тао отвърна, предоволен от себе си:

— Зъб-акула няма вече да яде хора. Мис Хук знае, нали, че тия ядат хора?

Девойката възрази рязко. Та тя беше биолог:

— Е, какво като яде хора! Нека те да се пазят! Нима е виновна тя, че природата я е създала такава? Отде накъде ние имаме право да я убием или да й зашием устата, което е все същото, а тя — не? И кой ни е дал това право?

Някой се обади:

— Става дума за акула, мис, най-вредната твар!

— Вредна! — обърна се към него Ева. — Вредна за човека. А за природата? Кой е по-вреден за целокупната природа: акулите, които стотици милиони години кръстосват океаните, без да нанесат каква да е вреда на живота въобще, или…

И поруменяла от вълнение, се доизказа:

— Или човекът, „венецът на природата“, който, както е тръгнал, може в най-скоро време да го унищожи?

Бил мълчеше. Сега съдбата на някаква акула не го засягаше особено, като моряк и рибар беше избил много от тия противни твари; вълнуваше се за друго — какво бе постигнала любимата му при разговора с баща си.

А по убеждение, поначало, беше на нейна страна. Не само защото искаше да защити нейното мнение, а и за друго — от някаква необяснима сантименталност. Почти гузен. Та нали благодарение на тази противна твар той спечели облога с Хенри? Убеден беше, убеждаваше и другите, опитваше да убеди и Хенри, че човек сам, със своите качества, кове съдбата си. Ето и сега — със своите качества, положителни или спорни, бе спечелил любовта на Ева. Но (той дори стисна челюсти, като си го помисли) дали би разбрал чувствата й, ако жребият бе предпочел съперника му? И Бил волю-неволю би трябвало да се запилее другаде?

Нейде по средата се спотайваше тая капризна богиня — сполуката. По средата между личните качества и късмета.

Явно, на него му вървеше. Затова и сега не биваше да изпусне птичката на щастието, щом е кацнала на рамото му…

Внезапно от високоговорителя се чу гласът на капитана:

— Какво правите вие там долу?

Бил хвана микрофона:

— Тао заши устата на акулата, която скъса мрежата.

След кратко замълчаване гласът отново проехтя:

— Я да я пуснете веднага в морето!

И тихо довърши:

— Като че ли и без туй малко мъка има по света… Та и вие, за забавление…

После отново прозвуча заповедният му тон:

— Веднага! И да се приготви другият трал!

— Да, капитане! — изкозирува Бил. — Приготвяме го!

Моряците, посрамени, опитваха да избутат обезвредената акула по слипа.

Ала Тао все още не беше убеден.

— Мъка… А не мъчим ли уловената риба? Защо само за акулата мъка?

— Защото — Бил се почувствува задължен да защити престижа на капитана. — Защото ловим риба от нужда, да ядем, за да живеем. А не тъй, без да е необходимо, само от жестокост.

Неволно си припомни неотдавнашния разговор с Джими Хук, който се бе разприказвал необичайно. Бе му разказал за нерадостното си детство, за оскъдицата тогава, за вечно отсъствуващия баща моряк, за умрелите рано братя, за болестта на майка си, за смъртта й, за отчаянието на баща си, когато при завръщането си бе научил зловещата вест. И за своето поприще на моряк — още юноша уж като юнга на една стридоловна лодка, а всъщност чирак за всичко; за боя, който бе изял от господаря, всъщност контрабандист, за бягството си от него, за патилата си по други кораби, за краткото щастие да издържи изпита за капитан, за брака си, за раждането на Ева в негово отсъствие и за смъртта на жена си при раждането, за грижите и тревогите да отгледа това дете — всъщност го бе отгледала леля му, но нали грижата си беше негова? — да му даде образование… „Живот — мъка… Само мъка!“ — тъй бе изпъшкал той накрая, преди да се прибере в каютата си…

Внезапно, като че ли с последни сили, акулата се превъртя по палубата и замахна с опашка.

Едва докосна голото коляно на кока, но и тоя лек досег до грапавата й кожа се оказа достатъчен да го обели до костта. Тао хукна с писък да търси спирт, та да почисти раната и да я превърже.

Пленницата най-сетне се хлъзна надолу, цопна във водата и потъна в дълбините, почти безжизнена. Дали вече беше мъртва? Впрочем това нямаше значение — с тая зашита уста тя във всички случаи беше обречена.

В залисията по подмяната на траловата мрежа Бил едва успя да мине покрай Ева и да я запита шепнешком:

— Е?

Тя сви вежди:

— Не разрешава.

— Че защо? — Той стоеше слисан. Не бе очаквал такъв обрат. Девойката хвърли боязлив поглед към командната рубка и видя как баща й я наблюдаваше оттам.

— Не сега! — отвърна тя. — По-късно. Довечера.

Вечерта дойде неусетно. Докато спуснат новия трал, докато го издърпат пълен и насипят улова в трюма, западът почервеня, все едно раздухвана жарава, после засия като сребро и накрая, преливайки през всички оттенъци на виолетовото, притъмня съвсем. От изток се надигна нощта като тъмносиня плащеница, извезана с едри, ярки звезди.

Бил Адамсон застъпи на вахта, а капитан Хук слезе, без да му продума нито дума, да се навечеря, след което се прибра в каютата си.

Но след малко отново излезе и подкани дъщеря си:

— Прибирай се и ти! Утре ни чака много работа.

Ева привидно се подчини, но само след двадесетина минути, колкото смяташе, че ще трябват, за да заспи баща й, уморен от напрежението на деня, тя се измъкна тихо и се изкачи на мостика.

Бил застана до нея, подпря се на парапета. И тя дума по дума му предаде целия разговор с баща си.

Разправяше и не можеше да откъсне поглед от морето. И сякаш не море, а сняг. По-право лед. Като че ли корабът бе обгърнат от чудноват жив лед, който преливаше във всички студени тонове. Дори сред бумтежа на двигателите можеше да се различи някакво особено шумолене като разлюлени от вятъра сухи листа. А в странното ледено море се мятаха тъмни силуети, които оставяха следи като пукнатини подир ледоразбивач.

За нея това съвсем не беше чудо. Или пък обратно — истинско чудо, брачно тържество на дребни калмари. На двойки, на двойки, прегърнати, те се блъскаха в тая ледоподобна маса, а по телата им пробягваха мъждукащи сияния. Привлечени от богатото угощение, сред тях сновяха акули, които оставяха подире си подобните на пукнатини дири.

— А сега? — запита глухо Бил.

Тя не отговори веднага.

И той добави:

— В такъв случай ще напусна морето. Заради теб. Ще се заловя с друго занятие, сухоземно.

— А какво друго умееш така добре? — пресече го девойката.

Той сви рамене. Защото знаеше — сам си го бе признавал, — че е непостоянен, че не се задържа на една работа, че се прехвърля от кораб на кораб. И че сега стои тук не толкова заради добрия капитан, а заради дъщеря му.

— Тъй добре не умея друго — отвърна чистосърдечно той. — Но в същото време мога всичко. Каквото може да направи друг, мога и аз.

И добави:

— Изглежда, дошло е време да скъсам с това жалко живуркане. Да се махна. И да се захвана с големия бизнес.

Тя се усмихна снизходително:

— Тъй лесно ли се прави големият бизнес? Без капитал, в тая безработица? Когато всеки дрипльо мечтае да стане милионер.

Той не се засегна от хапливия й намек:

— Тогава? Ти пък какво предлагаш?

Ева вирна глава:

— Остава ни само едно.

— Какво?

— Да избягаме! И да се венчаем тайно.

Бил не отговори веднага. Да бягат? Това ли беше най-доброто разрешение? И достойно ли беше?

А долу морето продължаваше да ври от трепета на влюбените главоноги, в зараждането на новия живот, сред който пируваха гладните акули — винаги заедно, винаги свързани — живот и смърт.

5

Със зашита уста акулата чук се носеше сред мрака на бездната, като постепенно се опомняше, озовала се отново в родната стихия. Телените шевове не бяха тъй притегнати, та даваха някаква възможност на водния поток да се процежда между полуоткрехнатите й челюсти, да умива хрилете и да й доставя нужния кислород. За сметка на това пък, за да засили тоя приток, й се налагаше да размахва все по-бързо опашка, че да добие нужната скорост.

Вече бе възстановила дишането си, беше се освежила и ободрила. Жизнеността й бе победила и тоя път, и след това тежко изпитание.

Оставаше само гладът, пак гладът, вечният й спътник.

А не съзнаваше, къде толкова мозък за това в тясното й хрущялно черепче, че така, с тая обезвредена уста, е вече осъдена, предопределена на гладна смърт.

Затова в своето животинско неведение продължаваше да дири плячка, осланяйки се на страничната си линия, все едно наострила уши, и се мъчеше да долови всяко по-различно трепване на водата. Поклащаше грозната си глава наляво и надясно дано подуши чужда миризма — мирис на плът и на кръв. Всъщност тя ги усещаше не само с ноздрите, а и с кожата си.

Наоколо — само мрак. Нагоре, надолу, отвред. Тук няма скали, няма дървета, няма тежест, по които сухоземните обитатели определят мястото си в пространството. Тук при почти пълна безтегловност единствен вроденият й усет, подсказван от преместването на малките зрънца-отолити във вътрешното й ухо, я осведомяваше за посоката и местонахождението й в еднообразната черна празнота.

По-право не празнота. А вода, кипяща от живот. Но тия живи твари, които гъмжаха навред около нея, не ставаха за храна. На нея й трябва едра плячка, в която да впие трионени зъби, да ръфа, да гълта, а не планктон: всякакви там водорасли, всякакви личинки и всякакви други дребосъци.

Изведнъж тя усети, почувствува го с цялото си тяло: със страничната линия, със слуха, с обонянието. Само не с очите. В тая тъмнина те бяха безполезни. Усети, че приближава пасаж риби тон. Някои от тях израстват по-големи от нея, ала не са опасни. Опасни са за дребната риба. А тия изглеждаха, кажи-речи, колкото нея. Значи биваше ги за ядене. При това — в разбъркан строй, може би нападани от друг враг.

Акулата чук се стрелна към тях. Зад стадото се мъкнеше с мъчителни, вяли движения една болна риба. Не беше ранена, защото не миришеше на кръв. Я глисти, я пиявици, я рачета и охлюви, я нещо друго, което сега не интересуваше хищницата, възбудена, тържествуваща от щастливия случай — да открие безпомощна жертва, когато наоколо няма други съперници, които да й я оспорят.

И тя връхлетя нататък. Понечи да раззине челюсти, както обикновено, за да ги впие в сочната плът. И се смути. Не можаха да се отворят, сковани от телените бримки.

Обърна се, повтори атаката — пак безуспешно. От гняв удари набелязаната плячка с глава в корема. И я накара с последни сили да ускори ход, дано настигне пасажа — озадачена и тя от неуспеха на неприятеля.

Улисана в безплодната си гонитба, в отчаяните си опити да захапе, акулата бе забравила бдителността си. Затова така се сепна, направо подскочи от уплаха, когато усети втурването на другата стръвница.

Позна я — косатка! Поне два пъти по-едра от нея!

Косатката настигна рибата тон, захапа я за главата. И отведнъж я нагълта — една исполинска хапка.

После отлетя обратно към повърхността. Тя не беше риба, нужен й бе за дишане въздух, не вода.

Побягнала навреме, акулата пак продължи пътя си — в същия зигзаг, със същото вслушване и душене.

Ясно, високо горе преминаваше стадо косатки. Друг път тя би предпочела да избягва такова съседство. Не и сега, не при глождещия я глад.

Ноздрите й, устата, цялата й кожа усещаше мириса на кръвта, наистина не прясна, а съсирена, кръв на мъртво същество, но все пак кръв.

А тя не беше в състояние да устои на тоя мирис, който я примамваше властно, влечеше я натам, подлудяваше я.

Покорна на своя нагон, акулата се отправи нататък, ала както винаги — недоверчиво, в лъкатушни извивки, в обход, опитвайки се да разучи цялата обстановка, да установи точно къде се намира плячката, какво е разположението на неприятелите, да открие някое слабо място в тяхната отбрана.

Подводният й свят просветваше бързо. Чернилката на бездната се разреждаше, преливаше във все по бледосинкави оттенъци, докато накрая заискри в своята кристална чистота. Ала не, не беше чистота. Защото сред тоя прозрачен течен кристал се носеха, летяха милиони, милиарди микроскопични твари, огрени от проникващите дотам слънчеви лъчи и наподобили бавно сипещи се снежинки.

Още не ги виждаше, но вече знаеше — пред нея плуваше стадо от десетина косатки. Плуваше в необичаен строй — кръг, от чийто център лъхаше примамващият мирис на плячката.

Еднооката, злочестата майка не се бе отказала да носи на главата си своето мъртво дете, онова същото, което бе загризала акулата чук. Не бе успяла да го съживи клетата, премного кръв бе изгубило то, ала нямаше сила да го изостави. Чувствуваше, не се и съмняваше, че е умряло. Ако беше живо, щеше да пищи за помощ, щеше да се мята във водата. А то се бе отпуснало неподвижно, вцепенено, съвсем беззвучно. И въпреки всичко тя си го носеше. Щеше да го носи още дълго така. Защото не можеше да се примири, не искаше да се примири със зловещата истина.

За нея то си оставаше непрежалима рожба, за акулата — само лаком къс месо. Къс месо — и толкова! — до който трябваше някак да се добере.

А имаше основания да се надява. Друг път много по-предпазливи, по-бдителни, сега и останалите косатки, потресени от мъката на своята сродница, объркани от нейното поведение, явно нелепо и безсмислено, гледаха да се навъртат по-близо до нея, пищяха, мяукаха на своя неразбираем за другите животни език. И в тоя смут като че ли позабравяха някои от правилата за безопасността си.

Събрала смелост от безнаказаното си приближаване, акулата чук ставаше все по-дръзка.

Ето, изплува към подобната на грейнала седефена черупка повърхност, в която като в огледало се отрази цяла — малко нагъната, с гърба надолу, но иначе съвсем същата. Не се уплаши от своя образ, не побягна, не нападна, защото повече разчиташе на другите си сетива, отколкото на зрението.

Надигна се още малко и гръбната й перка разцепи седефеното огледало леко и безшумно. Акулата заплува по-бързо нататък, където в далечината ту се подаваха, ту се скриваха високите гръбни плавници на косатките.

Додето стигаше поглед, във всички посоки се гънеше и люлееше морето. Далече-далече на изток над хоризонта се надигаше разжареното кълбо на слънцето, заприличало на някакъв светещ морски таралеж. Огнените му лъчи се сипеха върху набръчканата водна повърхност и се отразяваха от нея в безброй ослепителни петна, все едно пасаж подскачащи сребристи сардини.

Из въздуха прелитаха птици. Високо-високо, в посиняващата розовина на изгрева, сякаш закован в небосвода, се рееше огромен чисто бял албатрос само с черни краища на крилете. Стрелкаха се фаетони с дълги червени пера на опашките. Кафяви фрегати с алени гуши гонеха над вълните летящи риби, които вече не знаеха къде да се дянат: отдолу корифените, отгоре птиците. Над самата повърхност се носеха водорези със светли кореми и черни гърбове, с оранжеви клюнове, от които долният, по-дълъг и потопен във водата, сякаш я режеше, и ловяха дребни риби, рачета и всякакви личинки.

Усетила ги бе, сега вече ги видя — още две акули, чиито перки пореха вълните недалеч от нея — и те привлечени насам от същата примамка.

Това като че ли й вдъхна нова смелост, накара я да ускори още повече ход. А вече бе видяла Еднооката, която поддържаше с глава трупа на безжизненото си дете.

Един самец косатка (самците се познават по седловидното петно зад гръбния плавник) неочаквано вирна опашка и потъна.

Видя го, но все едно че не го бе видяла.

Схвана какво става, когато съседката й отдясно, млада синя акула, подскочи във въздуха, после падна точно в устата на чакащия самец, който бе прибягнал до една от обичайните си хитрости. Гмурнал се бе дълбоко и оттам с помощта на ултразвуковия си ехолокатор бе определил мястото й, след което, излитайки почти отвесно, я бе атакувал безпогрешно.

Ясно, налагаше се да бъде по-предпазлива!

Акулата чук намали ход, заозърта се неспокойно. Дали и нея нямаше да сполети същата участ?

Оказа се, че не е същата.

Друга косатка плесна с опашка, превъртя се във водата и устремно се насочи към нея. Направо, без никакви обходи. Напълно уверена в успеха си. Гръбният й плавник проряза повърхността — заплашителен черен триъгълник, висок метър и половина.

Нямаше друг избор. Акулата чук наведе глава и заби към дълбините, размахала в ужас опашка.

Тоя път май че нямаше да се отърве!

Усещаше как врагът й я настига бързо, като не спираше да щрака и да мяука в устрема си да не я изпусне от обсега на локатора си.

А какво беше това, дето се втурна насреща й, невидимо в мрака? С изключителна скорост. Пак ли риба меч?

Не, тоя път друго — риба трион!

На големина колкото нея, подобна на рибата меч, само че за разлика от нея с две редици остри зъби, нанизани отстрани на дългия й нос, все едно двустранен трион.

Акулата чук успя да отскочи в последния миг. И новият нападател, не преценил добре, се блъсна в преследващата косатка. Това съвсем не беше неговият обичай. Оръжието му служеше за удряне, за кълцане, за рязане, не и за мушкане. Тоя път той по погрешка го заби в тялото на косатката.

Разбра мигновено несполуката си, размята се, задърпа се назад, дано се откопчи. Ала напразно! Зъбците на триона се бяха впили в мускулите на противника, не пускаха, подобно на харпун.

Побесняла от гняв и от болка, косатката също се разлудува, завъртя се като пумпал, размаха плавници, зашиба с опашка, запищя пронизително.

Накрая в това светкавично счепкване трионът не издържа. Строши се с пукот. Една част от него остана в плътта на косатката, ала рибата, макар и осакатена, тозчас побягна надолу, защото знаеше какво я очаква, ако я настигне освирепелият й враг.

Имала бе късмет — врагът не я последва. Дали болката от раната беше тъй непоносима, или пък улови другата опасност, много по-голяма от някакви си риби, макар и големи, макар и опасни, обърна се и излетя с предупредителен вик нагоре.

Възползувала се от кратката схватка, акулата чук продължи да се спуска надолу и все по-надолу. И в страха си не усети новата заплаха.

Когато проумя каква е тя, вече беше твърде късно.

Насреща й се носеше като изблъвнато от бездната друго чудовище, не по-малко ужасно от останалите назад косатки.

Многоръкият!

Гигантският кракен, неколкократно по-големият от нея калмар, от дълбините изплуваше като огромна ракета с опашния си плавник напред, тласкан от водната струя на естествения си реактивен двигател — сифона на мантийната му торба, — чийто бумтеж пронизваше тъмните слоеве и разтърсваше страничната линия на акулата.

Трябваше пак да бяга!

Но преди тя да съобрази какво й предстои, Многоръкия се обърна рязко с главата напред и метна като ласа двете си дълги хватателни пипала — тентакулите.

И ето, едното я докосна, вендузите му залепнаха за грапавата й кожа, ноктите му, криви и остри, се впиха дълбоко. От другата страна я притисна и втората тентакула.

Вкопчана в тоя жив капан, акулата побесня. Заподскача, заизвива се, изгубила ума и дума от силата на живата примка и щракането на страшния калмарски клюн, там, между осемте му по-къси пипала. Тоя зловещ клюн, който сякаш отсега долавяше насладата от ръфането на уловената жертва.

В същия миг акулата усети до устата си случайния допир на тентакулата, на нейния дълъг ствол. Понечи да го захапе. Успееше ли, острите й зъби щяха да го прегризат и тя щеше да се освободи поне от едната примка, което би й дало надежда, че по същия начин ще се справи и с второто.

Не успя. Усуканите телове не позволиха на челюстите да се раззинат. И за лишен път тя се убеди колко беззащитна бе сега с обезвредена уста, единственото й оръжие: и за нападение, и за отбрана.

Отчаяна при това последно, излишно откритие, акулата се размята още по-настървено.

Все безуспешно!

Кръвожадните тентакули, впили в тялото й непускащите си смукала и нокти, бавно, но непреодолимо я притегляха към злобно прищракващата човка.

Късите пипала вече се разперваха, за да я обхванат още по-здраво, когато се чу нов познат звук. Толкова силен, че дори в предсмъртния си гърч акулата го долови. Наподоби й скърцането на заседнал в рифа кораб при всеки тласък на вълните.

Тя почувствува омекването на пипалата.

Явно и калмарът вече бе усетил новия хищник. Не със слуха си, та той беше глух, а с термоскопичните си очи, пръснати по двата му плавника — всъщност черни точки, свръхчувствителни към топлинните лъчи. Те всъщност бяха доловили приближаването на топлокръвно животно. А тук, в бездната, може да проникне само едно такова животно.

Разпозна го и акулата — тя пък със страничната си линия. И с обонянието си.

Кашалот!

Вече знаеше и точно кой — Кривата Челюст!

Някога в разпалена битка друг мъжкар бе докопал долната му челюст и я бе счупил. Ала не съвсем. Иначе нещастникът не би оцелял до днес. Тя бе зараснала накриво. И все пак дори така, някак насмешливо изместена, му вършеше задоволителна работа. Успяваше да задържи плячката, докато я погълне.

Кашалотът връхлиташе стремглаво. Скрибуцането, всъщност ултразвуковият му локатор бе придобил оглушителна сила — като рева на металните птици, които понякога профучават над морето. А ударите на сърцето му, редки и отмерени, бумтяха, както се блъскат при буря вълните в стръмен бряг.

Многоръкият съобрази на часа. Задал се бе опасен враг — може би единственият му враг в неговото черно царство. Затова отпусна вендузите на лапите си, отхвърли надалеч сигурната си плячка, прежали я, за да не стане той самият чужда плячка.

Закъсня със секунда, дори част от секундата!

При резкия му отскок остана излъган и китът. Вместо туловището той свари да докопа само едната му тентакула.

Не опита да поправи грешката си. Стисна още по-яко. И не пусна.

Калмарът се размята, побеснял от гняв; сифонът му заизхвърля водата на учестени тласъци.

Напразно — Кривата Челюст не отпускаше.

Тогава реши обратното — хвърли се върху огромната му тъпа глава и се залепи отгоре й с всичките си свободни пипала. Загриза тлъстата му кожа с клюн, зашиба го с опашния плавник.

Все безуспешно!

Стиснал с всички сили тентакулата, почти до основата й, китът се обърна и се насочи право към повърхността, размахал лудо опашка.

Нали трябваше да диша?

В първия миг акулата хукна да бяга колкото може по-далеч от тоя титаничен двубой. Но подир малко се разколеба. Сякаш размисли. В разгара на битката никой не се сещаше за нея. Но след това, който и да излезеше победител, все се очертаваше някаква надежда и тя да се вреди на пиршеството му. Не би се отказала нито от калмарска, нито от китова мръвка.

Отново забравила зашитата си уста, гладницата заплува подире им.

Че колко е нейният мозък, та да помни и това?

Сплетените в смъртната си схватка великани бързо се възнасяха към просветващите водни пластове.

Ту отляво, ту отдясно като сиви призраци изникваха други акули, огромни и дребосъчета, всички примамени от грохота на сражението и от мириса на кръвта от раните им, описваха наоколо обичайните си спирали, все по-близо и по-близо, сякаш това, което ставаше, не ги засягаше. Но готови всеки момент да връхлетят и да впият зъби там, където им се удаде.

От множеството рани на кашалота се разсейваше като ален дим кръвта на бозайник, а от разкъсаното пипало изтичаше синята кръв на гигантското главоного.

Успял да извлече жертвата си в своята стихия до водната повърхност, кашалотът получи нова сила. Развъртя се, запремята се, заподскача сред гейзери от водни пръски. Все по-яростно, но и все по-целенасочено.

Накрая кракенът не издържа. Разхлаби пипалата си, след което с отчаян напън опита да се отскубне от зъбите на превъзхождащия го противник.

И успя.

Но успя срещу скъпа цена. Прескъпа!

Прегризана от острите кашалотови зъбища, тентакулата му се отскубна, остана в устата на победителя, който вирна глава, та я глътна на часа, после задиша учестено — да проветри дробовете си след дългия престой в бездната.

Нямаше сили веднага да продължи битката. Волю-неволю, позволи на жертвата си, така осакатена, да се стрелне с най-голяма скорост надолу, към своето царство.

Разочаровани, акулите се пръснаха в разни посоки. За тях не бе останало нищо.

Освен смесената миризма на червената и синята кръв.

6

Още преди залез „Марлин“ пусна котва край островчето. Дървеният кей на пристанището не беше подходящ за такива кораби — строен бе за лодки, за канута, най-много за спортни яхти. Пък и градецът беше малък, почти село, но произвеждаше достатъчно плодове, които бяха нужни за екипажите на петте траулера и хладилния кораб, притежания на акционерното дружество, в ценните книжа на което беше вложил спестяванията си и капитан Джими Хук.

На брега бе отишъл с доплавалата моторница само Бил Адамсон. Задачата, възложена му от капитана, беше да спазари покупката на определеното количество банани, кокосови орехи, ананаси и някои зеленчуци.

Ала той, освен това свари да организира и своето бягство. По-право не само своето, то беше лека работа, но и бягството на Ева.

Нямаше друг избор. Баща й остана непреклонен. А беше и бърз в решенията си. Преди да го усетят, се бе свързал по радиото с ръководството на компанията и бе препоръчал помощника си да замести сваления на брега за лекуване капитан на траулера „Мери“.

Още на другия ден Бил Адамсон трябваше да поеме новия си пост — а то значеше да бъде разделен от Ева.

Ей това не можеше да понесе той — да го откъснат от нея, единствената, заради която още стоеше на тоя кораб и не го напускаше, въпреки че му бе омръзнал.

Както става в тия географски ширини, нощта настъпи скоро след неговото завръщане. Почервеняло, слънцето се потопи до половина в океана. На изток небето притъмня. Притъмняваха и вълните, равни, дълги и тежки. Само острите им гребени, пронизвани от последните лъчи, грееха с розови сияния, докато пъплеха към пясъчния бряг.

После слънцето се гмурна зад хоризонта. И нощта захлупи света с черното си покривало, по което заискриха звездите.

Когато корабът е добре закотвен, екипажът може да си отпочине. Може да си позволи малък отдих също и командният състав. На вахта остана само рулевият, по-право остана да дреме прав в командната рубка.

Навечеряли се, изпушили по една цигара, побъбрили си, моряците побързаха да се приберат в кубрика, за да наваксат в сън недоспаните часове през последните дни. Много труд бяха положили, голям улов бяха събрали. Затова, след като го бяха предали на хладилния кораб, им се полагаше тая заслужена и тъй дълго очаквана почивка.

Бил Адамсон не бързаше да се прибира. Облакътен на левия планшир, той се взираше нетърпеливо в мрака, нататък, където гаснеха една след друга светлините на градеца.

Внезапно нещо профуча покрай главата му като метнат камък и в следния миг се чу удар като изстрел. Рулевият изскочи от рубката стреснат.

— Какво става? — запита Бил.

Оня се наведе, вдигна нещо.

— Летяща риба, мистър. Ударила се в стъклото, едва не го строшила.

Толкова висок полет! Та дотам имаше повече от пет метра.

Отново профуча нещо, само че вече не една, а цяла ескадрила риби прелетяха над палубата, за тяхно щастие, без да се блъснат в мачта или пристройка.

Рулевият, успокоен, се прибра вътре.

Корабът пак утихна.

Най-сетне Бил видя това, което очакваше. С безшумни потапяния на веслата до борда приближи рибарска лодка, заобиколи предпазливо и спря до щорм-трапа, който Бил нарочно не бе прибрал след завръщането си.

Изглежда, и Ева дори от каютата си, през открехнатата врата, бе разбрала какво става. Защото, преди той да се обърне, за да отиде и да почука на прозорчето й, както се бяха уговорили, тя вече стоеше до него. С пътната си чанта в ръка.

— Слизай веднага! — пошепна Бил.

Девойката заслиза послушно по въжената стълба, след което пъргаво стъпи в лодката, зае мястото си. Огледал се още веднъж дали някой не ги е видял, я последва и той. Седна до нея.

Без да чака подкана, рибарят загреба с веслата. Отначало бавно, безшумно, а след това по-бързо, с все по-широк размах.

„Марлин“ взе да изостава в тъмната омара на нощта. И само сигналните му светлини, които се отразяваха в нагънати огнени змийчета във водата, издаваха мястото му.

Едва тогава, почувствували се вече в безопасност, двамата бегълци осъзнаха красотата, която ги обгръщаше. Нощното море гореше, пламтеше, преливаше във всички сияния на синьото и зеленото, подобно на пламъчетата в спиртника. От веслата се оттичаше не обикновена вода, а течен огън, като стопено злато. Край тях, додето стигаше поглед, танцуваха светещите микроорганизми, тъчаха и разнищваха чудновати паяжини с безплътните си избухвания.

Близо до лодката закръжи в зигзаг акула, но каква ли? Изглеждаше доста едра. Зад опашката й се проточваше огнен шлейф, все едно объркала орбитата си подводна комета.

Скоро достигнаха пристана. Разплатиха се, после двамата забързаха към летището. При идването си Бил бе сварил да стори и това — да вземе билети за самолета, поддържащ връзката между острова и сушата, който по разписание трябваше да отлети след около час.

Летището представляваше добре окосена поляна, оградена с бодлив тел да не влиза добитък, имаше и една барака накрая. Проста дървена барака, но окичена с цяла гора от антени за радиовръзка със самолетите и континента. И освен това — с неотменния за такъв аеродрум стълб с нашарения в бяло и червено чувал, който показва посоката на вятъра.

Там сякаш ги попариха с вряла вода. Диспечерът им обясни, че очакваната машина още не е дошла, защото преди излитането й установили някаква нередност в мотора.

— Какво от това! — учуди се той от своя страна, като видя смутените им лица. — Ние тук сме свикнали със закъсненията. Важното е да дойде.

Изглежда, че бе така. Неколцината пътници, които бяха пристигнали преди тях, се излежаваха върху куфарите си, примирени видимо за дълъг престой. Без да роптаят, приели, че това влиза в реда на нещата. А други, направили „каре“, удряха разпалено картите.

— А кога ще дойде? — повтори въпроса си Бил, който се чувствуваше почти виновен, сякаш той бе причинил повредата. — И кога ще отпътуваме ние?

Служителят отмести фуражката си, за да се почеше, и рече:

— Ами… Елате, да речем, след три-четири часа! Дано дотогава…

Няма що, трябваше и те да се примирят.

Бил предложи:

— Я да се поразходим по брега! Какво ще кажеш?

Тя сви с безразличие рамене.

Оставиха малкия си багаж на гардероба и поеха към плажа, очертан от грациозните силуети на строените като балерини кокосови палми.

И както вървяха, по едно време Ева подметна разколебана:

— А дали — тъкмо така?

— Как другояче?

— Ами… като престъпници… Баща ми толкова ме обича… пък аз… пък и ти — оставяш го без помощник…

Бил отвърна гневно:

— Не аз, той се остави без помощник. Кой нареди да ме преместят на „Мери“?

Продължиха да вървят мълчаливо.

Ева не изтрая дълго:

— Добре де! Избягахме. А сетне?

— Сетне — гласът му доби предишната си увереност — ще ида при конкуренцията. Откога ме примамват. Отказвах им, за да съм при теб…

Тя все се колебаеше:

— Примамвали са те, за да създадат трудности на нашето дружество. Но сега, след като си… дезертьор… може и да те отхвърлят.

— Много важно! Ще си намеря друга работа. Аз мога всичко, което кой да е човек може да върши. И да чистя обувки, и да играя на борсата.

— Ще бъде трудно.

— За мен трудно няма. Само да реша веднъж.

Тя се усмихна. Неговата самоувереност, граничеща със самохвалство, неволно й вдъхваше и на нея смелост.

— Има право баща ми. Добро момче — казва, — ама фукльо!

Разсмя се и той. Знаеше си, че е фукльо. Но предпочиташе тая крайност пред другата, в която пък изпадаше приятелят му Хенри — да се вайка винаги. И като че ли тъкмо затуй все да не му върви — особено сред момичетата.

Скоро излязоха от градчето, нагазиха в пясъчната ивица. Пред тях се разбягаха върху изправените си дълги начупени крака пълчища крабове привидения, зашумоляха като сухи листа.

А морето, успокоено, изтласкваше към брега вълна подир вълна, чийто ритмичен грохот при пречупването на пенестите им върхове заглушаваше всеки друг шум. За да се чуват, двамата трябваше да се надвикват. Всъщност това не беше и пяна, то беше огън, пламтящи сияния. Те попълзяваха в неравни светещи пипала по пясъка и при оттеглянето си избродирваха по него вълшебни светещи дантели, блещукащи до новия плисък, който ги размиваше и мигновено ги преобразяваше в нови, съвсем причудливи орнаменти.

Девойката промълви глухо:

— Страх ме е!

Той се наведе към нея:

— Нищо не чувам!

Тя почти извика:

— Страх ме е! Погледна ли света, вдигна ли очи към небето. Вледенявам се пред неговата безкрайност.

Бил стисна съчувствено ръката й.

— Като гледам вселената — продължи тя. — И нас, два атома, запокитени в Нищото. А се мислим център на света. Учените, някои учени, допускат, че във всеки атом, във всяка елементарна частица е включена друга цяла вселена. Пък и нашата може да е елементарна частица на някоя още по-грандиозна вселена.

Бил я прегърна нежно:

— Я какви мисли! Тъкмо сега. Пред прага на щастието… Пък аз, да си призная, много-много нямам вяра на тия хипотези, които се множат всеки ден. Има екологичен взрив, има демографски взрив, има информационен, но като че ли всичките те не могат да се сравнят с взрива на хипотезите. Всеки уважаващ себе си днешен учен се смята задължен да изкове нова оригинална хипотеза.

Внезапно той се обърна:

— Я! Стъпките на дявола!

Ева погледна назад. Техните собствени следи по пясъка сияеха в меки неонови светлини.

За нея в това нямаше нищо свръхестествено — причина бяха същите тези перидинеи — и въпреки това не можеше да откъсне поглед от вълшебното зрелище — от огнената броеница, която бележеше пътя им.

Бил заподскача на място. Винаги й приличаше на хлапак — голям, силен, мъжествен, но с нрав на хлапак.

— Аз вярвам — викаше той. — Вярвам на своя здрав разум, а не на някакви си небиблейски легенди: за Големия Взрив, за Разширяващата се Вселена, за Пулсиращата Вселена, за ужасните Черни Дупки, които като неправдоподобни лами всмукват всяка материя и където пространството и времето придобиват отрицателен знак… Цялата тая митология на двадесетия век…

Тя беше човек на науката и не можеше да се въздържи:

— Всичко това се смята доказано. И то по математичен път. А наука е тъкмо това, което може да се обясни с методите на математиката.

Бил отново я прегърна:

— Ами ако изчисленията на тия учени се окажат неточни; ами ако при съвременното положение на нашите знания те не са в състояние да поставят правилно условията на тая космическа математическа задача? Ако не са установили точно величините, въз основа на които пресмятат крайния резултат? Те все още не знаят каква е средната плътност на материята в космоса, затова едни застъпват схващането за вечно разширяващата се вселена, други за свиваща се, трети за пулсираща…

Изведнъж той се сети нещо:

— Гледай!

И като се наведе, започна да чертае с пръст по пясъка. Скоро пред очите й грейна, сякаш написано с жарава, нейното име:

„ЕВА“

Тъй мило! А в същото време и някак неуместно — подобно на неонова реклама.

Бил продължаваше да пише с огнени букви:

„ОБИЧАМ ТЕ!“

Тя неволно потръпна:

— Не знам, много съм трогната. А едновременно с това ме е срам. От баща ми. Особено така, тая вечер, пред безбрежното море, под звездния свод. Такива нищожества, пък мислим, че вършим кой знае какво.

И се сгуши в прегръдката му:

— Страх ме е! Страх ме е от толкова щастие! Какво ли ни крои съдбата?

Бил я притисна към сърцето си:

— Ева, ела на себе си! Та това ти ли си? Не питам съдбата, а сам си я създавам. Очаква ни щастие, Ева, щастие! Двамата, един до друг.

И се разсмя с бодрия си, вдъхващ оптимизъм глас:

— Тъй ще доживеем до старини. С рояк деца и внуци. А защо не и правнуци? Достатъчно сме млади още! Даже ми става смешно. Дядо Бил, а внуците, цяла дузина, се катерят по колената, по рамената, та и по главата му.

Ева, загледана като хипнотизирана в греещите думи — това странно любовно признание, — искаше да му повярва. Но защо някаква буца, горчива буца засядаше в гърлото й? Защо спираше дъха й?

Пламтящите букви по пясъка, отначало ослепително ярки, постепенно избледняваха, притъмняваха, докато накрая угаснаха съвсем.

Само мокър пясък! И нищо — нищичко друго!

Това ли е всъщност любовта?

7

Акулата чук най-сетне май че проумя, някакво бледо досещане проникна в мозъчето й. След толкова лутане успя да налучка причинната връзка между глада, между недостига на кислород и скованата си уста, успя да ги свърже с неприятните, болезнени телове, които стискаха челюстите й.

И най-важното — успя да налучка единствено правилното за случая решение.

Тя свърна встрани и се насочи право към познатия й риф, там, далече на запад, където не един път бе ходила на лов за скатове, където се бе оставяла на местните риби санитари да я доопощят от рибите въшки, след като нейните лоцмани и прилепала се оказваха безсилни да се справят с това сами.

Още не й беше ясно какво предстои да стори там, но щом като и друг път бе намирала облекчение сред кораловите храсти, нищо не й пречеше да го очаква и сега пак там.

Все още беше нощ, ала на изток, забулвани от надигащия се сумрак, гаснеха една подир друга доскоро ярките звезди. Сред смолистите водни пластове замъждукваха лъкатушни отблясъци като едва различимите наслоения в полиран черен мрамор. Светещите животинки предприемаха ежедневното си пътешествие — от повърхността към дъното, подобно на бавно стелещи се разноцветни снежинки.

Корифените, прекрасно оцветени в опаловата си зеленина, се втурваха да гонят летящите риби, които изхвърчаха над водата, профучаваха стотина метра във въздуха, но невинаги успешно. Твърде често, когато цопнеха обратно, попадаха в зиналите уста на преследвачките си, които, без да летят, само със съобразителност и бързина се озоваваха тъкмо там, където трябва.

Акулата забърза нататък.

Пътя й пресече пасаж ставриди. Това издаваше, че наближава плитководието, което тия риби предпочитат. Хищници спрямо по-дребните, те самите са плячка на по-едрите. Когато са гладни, плуват в клин. Сега се бяха разтегнали в кръг — значи бяха сити.

Без да се замисля, забравила немощта си, акулата връхлетя сред тях. То се знае, не успя да налапа нито една, но с грапавата си кожа издраска до кръв няколко ставрида. В миг цялото множество се пръсна, морето се опразни. Бяха усетили мириса на драскотините, а това означаваше смъртна заплаха.

Тозчас акулата отстъпи. Насреща й се носеше друга акула — мако. Не по-голяма от нея, но много по-войнствена, дръзка, нападателна. На туй отгоре сега беше побесняла от нещо друго. Акулата чук разбра — в гърба й стърчеше отломък от носа на риба меч. В такива двубои обикновено побеждава мако. Ала сега, изглежда, преди да загине или преди да избяга, което беше по-малко вероятно, дългоносата риба бе успяла да нанесе един опасен удар на врага си. И последен — защото така се бе лишила от главното си оръжие.

Акулата чук побърза да свърне встрани. Не й се щеше да се захваща с разгневената мако. Вече чувствуваше все по-ясно своята беззащитност.

За щастие и оная като че ли имаше същото желание, предпочела да гони и да гълта подплашените ставриди.

Изгревът вече се разгаряше, когато скитницата наближи окрайнината на рифа. Усети го със своите чудни сетива твърде рано. Наближаваше мястото, където кораловият масив изниква направо от дълбините. Това издаваше и множеството хищници, които обичат да ловуват тъкмо там.

Ето, лутаха се като душещи хрътки акули бавачки; дребни тигрови акули (едрите кръстосват океана); баракуди, наричани морски щуки, много по-дребни от нея, но съвсем не безобидни, защото нападат в глутници; риби тонове, някои по-големи от нея, но опасни само за летящите риби и другите морски обитатели с техните размери.

Тя успя да се промъкне необезпокоявана, може би незабелязана. Не спря, не се включи в тая кръвожадна хайка, както би постъпила друг път, а продължи нататък.

Тогава в омарата на водните слоеве съзря първите коралови грамади. Ако беше човек, безспорно би затаила дъх пред удивителната гледка. Една до друга, почти разсечени, те стояха като две опрени картини. Под нея зееше черната пропаст на дълбините, зловеща и загадъчна, а напреде й изведнъж се откриваше някакъв неземен пейзаж, неправдоподобно съчетание на форми и багри, като че ли от друга планета, прекрасно видение, все още чуждо за човешкия поглед.

Акулата продължи невъзмутимо, безразлична към обгърналата я красота. Първо, защото не беше устроена да я почувствува, и, второ, защото дори и прекрасен, това беше нейният обикновен привичен свят. Тя забелязваше само това, което беше годно за ядене, и онова, което можеше да изяде самата нея. Останалото представляваше празнота: и водата, и коралите, и морските гъби, и скалите, и пясъкът.

Наоколо се извишаваха каменни храсти, дворци, скали, езически храмове, пещери, замъци и кули, нависнали стрехи — една от друга по-причудливи и по-невъобразимо оцветени. Бели, зелени, червени, виолетови, във всички оттенъци и съчетания. Под тънките разклонени мадрепори се подаваха огромните като глетчерни морени мозъчни корали, набраздени с криволичещи гънки досущ като истински мозъци на великани, разперваха кривите си чадъри гъбовидни корали, огъваха се като водорасли меки алционарии и подобните на черковни органи тубипори. Под тях, между тях, по самите тях се бяха прилепили още по-шарени морски гъби, а от дългите си тръбици крепости ту показваха ветрилата на пипалата си, ту ги скриваха още по-пищни морски червеи. И цялата тая прелест, всъщност величествено стълпотворение, с приближаването й изплуваше от мъглата на приказната подводна перспектива. Навред над тия сини, червени, зелени жълти храсти, папрати, оголени клони, над храмовете и дворците пърхаха разноцветни риби, по-пъстри от средата, която обитаваха: кочияши с дълги камшичета, папагали, пеперуди, хирурзи и какви ли не. Някаква феерична вихрушка от риби, които мигом се пръсваха, щом усетеха идването на акулата, и се шмугваха в пролуките между кораловите градежи. По-рядко отстъпваха рибите таралежи и зебри, които се въртяха войнствено и гледаха да я боцнат с отровните си игли. Амфиприони с напречни ивици по тялото бързаха да се вмъкнат на сигурно сред пипалата на анемоните, наподобили прекрасни земни хризантеми. Не бягаха, защото природата ги бе лишила от тая дарба, безбройните охлюви: блюдца, стромбуси, мурекси и конуси, но за сметка на това защитени от яки раковини, подобни на скъпоценности, а някои въоръжени и с дълги остри шипове. Не бягаха също морските звезди, повечето от които продължаваха борбата си с черупките на набелязаните миди, и морските таралежи, между иглите на които, застанали отвесно, се криеха малки рибки. Пълзяха, всеки по своите си работи, голохрили морски плужеци.

Нощта беше отминала, а нощта тук, на рифа е бойно поле — всеки против всички. С настъпването на деня войната поутихва, всъщност превръща се в полувойна-полупримирие. По-слабите се престрашават да излязат от укритията си, за да задоволят и те своя глад.

Електрически скат, едва поклащайки плавници като волани, връхлетя над зазяпалия се някъде калкан, зашемети го с електрическия си заряд и мигом го загриза. Но зърнал едрата сянка над себе си, захвърли недоядената закуска и се зари светкавично в пясъка.

От дупките си надничаха омари и крабове, мърдаха дългите си мустаци лангусти. Тлъст октопод крачеше по дъното върху пипалата си като краб настрани. Внезапно той се притаи, после досущ като котка се метна върху недобре укрилия се омар. Още с първата хватка успя да откърши опасната му, много по-голяма дясна щипка. Но и той трябваше да прекъсне угощението си на средата. Видял акулата, осмокракият захвърли жертвата си и се изду, сякаш се удвои, после изтласка водата от фунията си и излетя към далечината, променил цвета си, все едно алена ракета.

Всички бягаха от акулата, защото чувствуваха, че примира от глад. А не допускаха другото — не допускаха колко безвредна е сега, че има само една грижа — да премахне теловете, да освободи устата си.

Изпокрили се бяха вече цяло стадо бодлоопашати скатове, налягали, полузарити в пясъка, подобно на едроплочест паваж сред разкошния парк. Спотайваха се и само назъбените шипове на опашките им с потръпване то си издаваха обзелия ги ужас пред врага, който кръжеше над тях.

Акулата чук най-сетне откри това, което диреше. От белия пясък, примесен с черупки на охлюви и миди, стърчеше прекършената основа като каменен пън на отдавна загинал мадрепоров храст. Тя се блъсна в неговия остър ръб, отърка настървено устата си. Първия път не успя, затова се върна и налетя повторно. Застоя се на място, като не спираше да престъргва теловете.

Все по-упорито, все по-настървено, в диво опиянение. Огъваше могъщото си тяло, шибаше с опашка, въртеше наляво и надясно грозната си глава. В напрежението не усещаше болка, но подуши миризмата на собствената си кръв от подновените рани на шевовете, която обагряше водата наоколо.

Не преставаше. Трябваше да се отърве от тях! Сега! На всяка цена! Ако искаше да живее.

Окачените като огърлица прилепала не изтраяха, отскочиха, но тозчас се лепнаха по-назад — като ордени по гърдите. Нямаха никакво намерение да се разделят с мощната си покровителка.

Тя забеляза как, примамени от кръвта й, наоколо почваха да кръжат петнисти акули бавачки. По-дребни бяха от нея, пък и предпочитаха да се хранят с мекотели, скариди, крабове и риба, затова повече не ги погледна, а продължи да престъргва коварните телове.

Зададоха се и няколко пясъчни акули, за щастие по-дребни, завъртяха се и те редом с бавачките, и те опиянени от мириса на кръвта. Ала не се решиха да нападнат.

Най-сетне тя усети как едната брънка се откъсна от горната й устна, увисна само на долната, подобна на странна телена обеца. Добре, че кокът Тао не бе успял да я промуши през челюстта.

Кръвта рукна още по-обилно, ала акулата чук не прекъсна настървените си опити, продължи да търка устата си в кораловия пън.

Ето, горната устна се разкъса на второ място. И още един железен възел се откачи. И нови кървави струйки замътиха водата наоколо.

Дребните акули покрай нея сякаш полудяха, закръжиха още по-вихрено, запляскаха с опашки, започнаха да се хапят една друга. Ала благоразумието им все още надделяваше.

При това настойчиво, неистово стържене се откъсна и трета, и четвърта бримка. Остана само една — в левия ъгъл на устата й, най-дълбоко забита, най-яко притегната.

И нея щеше да махне акулата, ако не бе зърнала новия враг. Дори сега, в яростната си борба с теловете, сетивата й оставаха нащрек.

От искрящата синева изплува, сякаш зародила се от нищото, Белязаната, голямата тигрова акула с белега зад хрилете. Очите й, черни като бездната и безизразни като нея, не издаваха кръвожадността й. Само сгърчената зла уста с потракващите от време на време челюсти подсказваше каква ще бъде участта на тоя, който се изпречи насреща й.

По-дребните й сродници се пръснаха, уплашени при нейната поява. Уверена в превъзходството си, замаяна от аромата на кръвта, тя връхлетя направо. Нямаше желание да губи време в кръжене наоколо, в разучаване. Миришеше на кръв — значи, имаше месо, което трябваше да бъде изядено, което беше отредено за нея.

Ала набелязаната жертва съвсем не възнамеряваше да послужи за храна на други — особено сега, след като бе освободила устата си и можеше да ги използува.

Не се реши на двубой, който поначало беше предрешен, а размаха опашка и се стрелна в кораловия гъсталак.

Дали помнеше това място от друг подобен случай, или го бе налучкала сега — всъщност това вече нямаше значение. Важното беше, че то й оставаше единствената надежда.

Скоро успя да се намъкне в един нисък тунел — толкова, колкото тя да се провре. А не друг, по-едър. Таванът му сякаш я затисна.

Белязаната се спусна подире й, но след като натърти чувствителното си рило в кораловите ръбове, след като се убеди колко са обезсилени перките й в теснотата и че едрото й тяло не би могло да се намъкне по-навътре, рязко се извърна назад, после закръжи възбудена над кораловата постройка — сега непристъпна твърдина за бегълката.

Обикаляше с такава стръв, с такава настойчивост, сякаш въобще не смяташе да вдигне обсадата.

Ала и обсадената не възнамеряваше да се предава. На друго място в подобно укритие не би издържала дълго, без да се движи, без да промива хрилете си. Защото би се задушила.

Ала тук, ще речеш нарочно заради нея, природата бе изградила тоя сплеснат тунел. На ширина колкото главата й, на височина до гърба й. Прииждащите от открития океан вълни налитаха към оголените рифове и в отлив, и в прилив, след което по издълбаните от случайността улеи се оттичаха обратно тъкмо през тунела скривалище. И нямаше нужда тя да се движи. Течащата вода сама преминаваше през хрилете й и й доставяше нужния кислород.

Можеше да остане тук колкото иска и докато новите й рани престанеха да примамват по-едрите хищници; докато Белязаната, чиито обиколки ставаха все по-бавни, все по-неуверени, най-сетне се откажеше и гонена от глада, се запилееше да дири друга плячка, по-лесно достъпна.

8

Боцманът ги намери на летището в очакване на закъснелия самолет, който въобще не дойде.

Ева го зърна първа:

— Да се скрием някъде! Бързо!

Бил прецени на часа — къде ще се крият на тази поляна с малката дъсчена аерогара?

И го пресрещна намръщен:

— Какво търсите тук?

Оня, все едно не забелязал враждебността на въпроса, отвърна ухилен:

— Вас, мистър Адамсон. И мис Хук.

— Защо?

Присвитите очички на моряка святкаха лукаво доброжелателно. Личеше си, че възложената задача не му е неприятна. И очакваше въздействието на отговора си:

— Ами… Защо ли… Капитан Хук рече: „Я да се прибират! И да правят каквото са си намислили…“

После, още по-доволен, притури:

— Тъй рече: „Да си трошат сетне главите сами…“

Двамата все още гледаха слисани, недоверчиви. А беше ясно, боцманът не би си позволил такава груба шега, която засягаше и капитана, и помощника му.

Ева плесна с ръце:

— Казах ли ти аз колко е добричък баща ми! Че няма да се цупи дълго…

Такова нещо нито бе казвала, нито би посмяла да си го помисли, но сега, при това изненадващо щастие, тези думи първи й хрумнаха.

Ако знаеха другите какъв товар се бе свлякъл от гърба й — всичко това, което бе търпяла досега в името на любовта: нараненото честолюбие, гузността, потискащото чувство за виновност пред баща си, когото бе оставила съвсем сам… Който имаше единствено нея…

— Колко е добричък! — повтори тя повече на себе си.

И тръгна решително подир боцмана, догонена на часа от Бил, който бе изтичал да вземе багажа им.

Как изведнъж целият свят се бе променил — стана по-светъл, по-прекрасен, по-желан!

Край нея, над лодките, от които рибарите прехвърляха улова си в кошници на брега, летяха с неприятни крясъци чайки и пикираха към водата да грабнат случайно изпаднала от кошниците риба.

Друг път тия крясъци й се струваха наистина грозни, но не и днес. Днес и те отекваха по-благозвучни, неотделим акорд в радостния химн на живота.

И това изумрудено море, надиплено от равни, дълги вълни, по които искряха като фойерверки слънчевите отблясъци; и безоблачният син небосвод; и разкошните корони на палмите; и ослепително белият пясък на плажа, като сняг, по който снощи двамата влюбени бяха изписвали огнените си признания.

Боцманът скочи в лодката, с която бе дошъл, подаде ръка на Ева и след като на пейката се нагласи и Бил, запали двигателя.

Отделиха се от кея, насочвайки се към полюляващия се „Марлин“. Носът на моторницата раздра коприненото покривало на залива в две кипнали криле, които разклатиха закотвените лодки и накацалите във водата чайки.

Освежен от бриза, от нежните водни пръски по лицето, усмихнат, Бил се наведе към девойката:

— Видя ли? Всичко се нарежда добре. Всяко нещо, с което съм се залавял, е завършвало добре.

Тя стисна ръката му.

И нейното сърце преливаше от щастие, и на нея й се струваше, че такъв самоуверен, волеви човек е в състояние да постигне всичко — не само да спечели едно не особено опитно в любовта момиче, но и благосклонността на един добър, любещ, макар че строг баща.

Щом стъпеха на борда, и щеше да прегърне добрия си баща, да го целуне по бузата. Нищо че е капитан, който държи да не се разнежва пред екипажа.

Над главите им профучаха като снаряди орляк летящи риби, които, едва докоснали повърхността след двадесетина метра, отново се вдигнаха във въздуха.

— И те се радват — рече Ева, тозчас осъзнала колко наивно звучаха думите й. — Колко им се играе!

Боцманът нагласи по-добре фуражката си:

— Ами, играят! Бягат от корифените.

Тя го знаеше не по-лошо от него, ала сега, тъкмо сега не й се щеше да бъде така; искаше всичко наоколо, целият свят да бъде щастлив.

Ведно с тях!

Оставаха още стотина метра до траулера, когато Бил видя акулата чук.

— Същинско адско привидение — рече той — в тая неземна красота!

Погледнал бегло през рамо, боцманът подметна:

— Та тая е нашата бе! Дето й зашихме устата.

Вярно, тя беше. При едно нейно обръщане Ева и Бил зърнаха теления шев в края на устата й.

— На френски — рече боцманът — акулата се нарича „рекен“. Не ви ли звучи като „реквием“, заупокойна молитва?

Хищницата плуваше редом с тях, все едно ако протегнеш ръка, и ще я докоснеш, външно без никакво усилие, едва поклащайки несиметричната си опашка, и ги разглеждаше с обърнатото към тях в края на чукообразната си глава златисто око. Разглеждаше ги, а сякаш не ги виждаше, продължаваше да се носи в бистрата синева в някакво царствено безразличие.

Откъде ли му хрумна това на Бил?

А когато нещо му хрумнеше, той го вършеше, без много-много да му мисли. Така стана и сега. Къде друг по-сгоден случай да покаже какво може, да се прояви пред нея?

Кой мъж не иска да се прояви пред любимата си? И как можеше да се сдържи и Бил — тъкмо сега, когато щастието отново му се бе усмихнало? Когато тя беше до него и щеше да остане с него до края на живота?

Щеше да й докаже още веднъж на какво е способен.

Не устоя на порива — по-право това беше неговата същност, такъв го бе създала природата да действува по-особено, да се различава от другите.

Без да каже ни дума, доволен-предоволен, той свали куртката си, после, преди спътниците му да се досетят какво си е наумил, както си беше с панталони и обувки, прекрачи борда и скочи във водата.

Скочи тъкмо върху гърба на акулата, възседна я, обкрачи я здраво. Едновременно с това се пресегна, та се хвана за издатините на главата й. Наду гърди и се провикна подобно на Тарзан, както го бе слушал във филмите.

Ева, онемяла пред тая гледка, сякаш бе престанала и да мисли от ужас.

Само боцманът, прежълтял, в миг изгубил цялата си руменина, изкрещя:

— Устата й… Не е зашита!… Разкъсала е теловете…

Бе успял да забележи това при потрепването й, когато Бил я яхваше.

Странният ездач го чу. Чу го и проумя на часа какво означаваше това. Ала твърде късно. Стресната от ненадейното нападение, огромната риба се стрелна навътре в морето, отнесе го надалеч от лодката.

Нямаше друг избор. Бил се катурна настрани и се пльосна във водата.

Сетне загреба назад, въпреки всичко успял да запази самообладание, успял да си припомни онова, което е нужно при такова критично положение. При всеки два-три размаха на ръцете се обръщаше да провери какво става. Защото знаеше добре, че и акулата, както кучето, не може да устои на инстинкта за преследване.

Боцманът завъртя румпела и обърна лодката да го посрещне.

Ева почти изпищя:

— Насам! Бързо!

Освободена от товара, гладна, освирепяла, акулата се врътна назад. И по обичая си не нападна отведнъж, а започна да кръжи около него, като гръбната й перка, щръкнала над водата, описваше бавно стесняваща се спирала, сякаш го омагьосваше като африкански вещер, сякаш го омотаваше в невидима, непреодолима паяжина, както паякът обезврежда уловената муха.

И изведнъж…

Тя се откъсна от спиралата, за да се спусне право срещу него.

Ето, вирна глава над водата!

И той с ужас и погнуса зърна отвратителната й уста, подобна на нащърбен полумесец почти на гърдите й, на чиято долна бърна висеше една все още държаща се здраво телена халка. Досущ като обеца.

На него самия му стана чудно как беше възможно тъкмо в тоя миг, пред самото лице на смъртта, да му остане време за размисъл, за сравнения, за изводи.

А вътре в зловещия полумесец се белееха трионените зъби, едри, разкривени, вдъхващи трепет. Същинска мелачка за месо.

Ала плувецът беше нащрек. Извърна се и я ритна едновременно с двата си крака. Токовете му улучиха ноздрената й бразда, тъкмо насред челото й, ако може да се нарече така тая тъпа, безформена маса. Стреснаха я. И тя, не очаквала такъв отпор, объркана, свърна назад.

Той отново заплува към лодката, която бързаше към него.

Не свари да я достигне. Хищницата го превари, пресече му пътя, настървена, освирепяла, набелязала го вече за своя жертва. А когато акула набележи жертвата си, нищо не може да я отклони.

Бил пак опита да я срита. Безуспешно. Нямаше време, тя беше до самия него. Какво да направи?

Всъщност нищо друго не му оставаше. Той замахна и стовари пестника си върху главата й, макар и уверен, че с такъв удар не би могъл да й причини особена вреда.

Само дето забави хода на събитията. Акулата повторно свърна встрани.

Моторницата вече го достигна. Бил се хвана за борда, в трескав опит да се прехвърли вътре. Ева и боцманът го подхванаха под мишниците да му помогнат.

В същия миг…

В същия миг усети как нещо като че ли всмукна левия му крак. Точно така — всмукна го! Със сила. С непоносима болка.

Вече знаеше какво означава това.

Акулата го бе налапала.

Той сви десния си крак и в последно усилие я прасна по уродливата глава.

И тя може би го поотпусна.

Спасителите му тозчас го измъкнаха от водата и го положиха на седалката, но вече в безсъзнание.

Ева изпищя от ужас, когато видя какво е станало. Но се овладя. Нямаше право да се отпуска, да припада. Нямаше право!

Сега единствено от нея зависеше животът му.

Акулата бе одрала половината от прасеца му и отхапала цялото ходило под глезена.

Ако той не бе я ритнал, ако те не бяха го извадили навреме, стръвницата несъмнено щеше да го отвлече в дълбините.

От разсечената артерия шуртеше на пулсиращи тласъци кръвта и се разливаше в алена вадичка по дъното на лодката.

Девойката разпра блузата си, та я превърна в нещо като тампон, който натъпка в раната, а с палеца си напипа засегнатата артерия и я притисна с все сила.

Още приведена над ранения, без да се обърне, извика:

— Бързо! Към „Марлин“!

Нямаше нужда от тая подкана. Моторницата вече летеше нататък, следвана от раздразнената хищница, която подскачаше до тях в неуспешни опити да захапе борда, оплискан с кръв.

Щом достигнаха трапа, Ева зърна баща си, наведен през фалшборда.

— Викай спасителната служба! Веднага! Самолет… Да пратят самолет!

И докато капитан Хук, разбрал от пръв поглед какво се е случило, тичаше към радиоапарата, тя нареди на боцмана:

— Донесете ми санитарната чанта! И един гумен маркуч от лабораторията!

Той вече се изкачваше по трапа. И само след минута се върна, изпълнил заръката й.

Девойката пристегна с маркуча крака над раната, та да спре кръвоизлива, после замени подгизналия в кръв парцал с плътна стерилна превръзка.

Докато довършваше бинтоването, дочу гласа на баща си от радиорубката:

— „Марлин“ вика спасителната служба!

Изчака. После повтори, потрети призива.

Най-сетне, види се, ония го чуха. Казаха нещо, навярно възразяваха.

И с право. Докато санитарният самолет дойдеше и докато се върнеше на брега, щеше да мине повече от час. А сега минутите решаваха.

Капитан Хук не се колебаеше. Отново закрещя в микрофона:

— „Марлин“ вика „Албатрос“! „Марлин“ вика „Албатрос“!

„Албатрос“ беше самолетът на Хенри Кларк.

Най-сетне приемателят се обади. Но какво ли каза?

Прекъснал скоро връзката, капитанът се върна и отново се наведе през борда:

— След няколко минути мистър Кларк ще бъде тук… Имахме щастие, че е наблизо.

Тя прехапа устни. Пак — щастие! Какво щастие наистина!

Изтекоха и тия няколко минути, които на нея й се сториха вечност, защото вече усещаше как се забавя пулсът на пострадалия. Най-сетне се чу бученето на моторите, после хидропланът снижи полета си и плавно, сред фонтани от водни пръски, се приводни на петдесетина метра от тях.

Още преди той да е спрял, боцманът насочи натам лодката. Допря я до вече спуснатата желязна стълбичка. От люка се подаде Хенри Кларк и изтегли нагоре безчувственото тяло на приятеля си.

Акулата, следвала ги през цялото време, все още опиянена от мириса на кръвта, продължаваше да се стрелка наоколо в безредни зигзази.

Тримата настаниха ранения на пода, понеже нямаше по-подходящо място, като Ева седна до него и положи главата му в скута си.

Боцманът си отиде, а пилотът даде газ. Моторите се разтърсиха, витлата зареваха, после машината се плъзна по водната повърхност, докато набра достатъчна скорост, и се поде във въздуха.

Скоро „Марлин“ изостана някъде долу и назад сред плътната синина на морето, изчезна от погледа.

Сдържала се досега, Ева изхлипа и покри с целувки и сълзи студеното лице на любимия.

В най-щастливия им ден…

9

Акулата с обецата, или по-право Телената Обеца, както я отличаваха другите морски обитатели, отново кръстосваше морските простори. Отново както преди — понякога недояла, понякога преситена. Но като че ли най-често гладна. Веднъж преследвач, друг път преследвана. И като че ли по-често преследвана. Прекалено много са по-едрите от нея хищници, прекалено ненаситни са. Особено кашалотите и косатките. Тя може да изтрайва по цели седмици без храна, те — не. За да поддържат постоянна телесната си температура, трябва често да ядат, непрекъснато да ядат. Ами кракените, ами гигантските бели акули, ами хорските мрежи…

Пък и жертвите не се оставят покорно да бъдат схрускани. И тях природата е надарила с оръжия за отбрана: отровни шипове, носове-мечове или триони, черупки, бързи плавници.

Наистина, как ли може да се оцелее в тая борба!

А тя оцеляваше. Оцелял бе целият й род в продължение на стотици милиони години — все така, на границата между гладната смърт и преяждането, между гонитбата и бягството.

В една непрестанна битка, в постоянен страх и мъка.

Мъка от празния стомах, мъка от недостиг на кислород, мъка от стържещите я паразити, от спъващите устрема й прилепала.

Все неспокойна, все нащрек — без минута отдих!

А това пък какво е?

Забърза нататък. Откри, че е пак рибата луна. От разочарование, разгневена, посегна да я захапе. Ала оная вече я бе усетила. Заподскача бясно над водата, после се гмурна надолу. И бързо, неподозирано бързо за тромавото й, сякаш недовършено тяло, потъна в синята бездна.

Тогава съвсем ненадейно акулата зърна пресяклата пътя й зелена костенурка, която се напрягаше да догони стадото си, от което кой знае защо се бе отделила.

Виж, това си заслужаваше гонитбата!

Телената Обеца се втурна към костенурката, но тя не я изчака кротко, а размаха още по-припряно превърнатите в плавници лапи, все едно крила на птица, литнала във водния лазур. На сушата тя е непохватна, бавна, направо безпомощно жалка. Ала тук, във втората си родина, би могла да се състезава по скорост с много от враговете си.

Би могла — ако не беше голямото прилепало, което се бе настанило на най-неподходящото място, под лапата й. И то така, че да й пречи най-много.

Акулата, днес много по-бърза от нея, я догони, готова да сгризе разперената лапа. В уплахата си костенурката се извърна и посегна да захапе с острия си клюн нападателката.

Това се оказа пагубната й грешка.

В следния миг главата й, срязана като от гилотина, потъна в акулската глътка.

Но и така, без глава, тя не се предаде. Не забравили последната заповед от липсващия вече мозък, плавниците й продължиха да гребат със същия ритъм. Само че, останали без водач, който да им сочи вярната посока, те помъкнаха обезглавеното тяло към дълбините.

Единствено прилепалото се досети за безнадеждното й положение. Откъсна се от нея и се лепна до събратята си върху гърдите на победителката, повечето от които бяха постъпили по същия начин — прилепалата предпочитат победителите.

Хищницата се спусна подир сигурната си плячка. Ала въпреки помощта на хоризонталния си рул — плоската глава не можа да се гмурне тъй, почти отвесно. Зарея се надолу в стръмна спирала, като не я изпускаше от страничната си линия.

А защо ли й трябваше?

Като че ли повече от злоба — да гони, да догонва, да ръфа, каквото и да е, само да ръфа.

Притъмняваше бързо. И додето се усети, тя се озова сред мрака на морската бездна. Всъщност това съвсем не я тревожеше. Тя се оправяше къде-къде по-добре с другите си сетива, отколкото с очите.

А то не беше и пълен мрак. В чернилката на водните слоеве прелитаха безброй светещи твари. Ето, отмина с плавни извивки дълбоководна змиорка с грейнала примамка на опашката. От пътя й отскочиха едри скариди огнехвъргачки, които изцъркаха подире си пламтящи облачета. Кой знае защо отделил се от дъното, се луташе въдичар, уродлива риба с подобно на въгленче пискюлче на челото. Проплува в изящен танц огнена медуза. Профучаха ято калмари „вълшебни лампички“. Заизвиваха се искрящи във всички цветове на дъгата червеи, подгонени от някакви гротескни риби с фенерчета под очите. Заблещукаха милиарди луминесциращи микроорганизми.

Сякаш се бе озовала над някакъв подводен вулкан. Но това тя знаеше — над вулкана водата ври, а тия тук всичките бяха безопасни за нея. Опасни бяха онези, които не светеха, които се примъкваха подло, невидими зад мъждукащото множество, готови да я сграбчат в дългите си пипала или да я налапат в бездънните си уста.

Впрочем какво диреше тук? Навярно вече бе забравила (та каква е нейната памет!), щом като вече бе изпуснала от сетивата си потъващата костенурка, скрила се зад шумовата завеса на щракащите скариди, на калмарските водни ракети и рибешките челюсти.

Акулата чук вирна глава и почна да се издига към повърхността. Все пак там намираше най-често прехраната си.

Мракът взе да посинява, водата просветваше все повече и повече, докато накрая се превърна в течен изумруд.

Тогава тя долови приближаването на някакво гигантско тяло. Из дълбините изплува друго чудовище, което премина далеч от нея, така че да не го види, изскочи над водата, по-право подскочи и се пльосна обратно с грохот.

Телената Обеца вече не се съмняваше кое е пък това чудовище. Осемметрова манта, нещо като скат, само че огромен и за разлика от дребните си роднини напуснал дъното, за да полети волно в океана.

Тази риба не е опасна, ако не я закачаш. Като китовата акула, като баленовите китове и тя се храни с планктон и дребна риба. Чудно, великаните на морето засищат глада си с такава микроскопична плячка.

Наистина не е опасна. Но и няма много врагове. Месото й е жилаво, безвкусно като рибата луна. При това е много силна, изключително силна. Удря с плавниците-криле, подмята се и се стоварва с цялата си тежест върху нападателя, та малцина се решават да се задяват с нея.

Акулата заплува нататък повече от любопитство. Това качество, присъщо на цялото й семейство, понякога принася полза, но много по-често — беда.

Проснала се на повърхността, подобна на гумен сал, мантата мърдаше само „рогата“ си — двата месести израстъка, с които вкарва храната в устата си. Редом с нея се излежаваше и детето й, доста по-дребно, но съвсем еднакво с нея по форма, като подражаваше на всяко нейно движение. Пред устата и на майката, и на детето се стрелкаше гъмжило пъстри лоцмани, а по коремите им висяха прикачени множество прилепала.

Мантата е самоотвержена майка — нещо рядко срещано сред рибите. При най-слаба заплаха за рожбата й налита дръзко, направо яростно, безразсъдно. А това представляваше още един от доводите акулата да не ги закача.

Освен всичко друго някъде отдалече се задаваше стадо косатки. По игривите им подскоци тя се досещаше, че са сити. Но знаеше, че дори и сити, няма да я оставят на мира, ако я срещнат. Между нейния род и техния съществува наследствена, вечна вражда.

И обърна назад.

Само че в морето няма покой, никога няма покой. Ето, съвсем наблизо се водеше друга битка. Риба меч бе нанизала на острието си едра корифена, която, макар и смъртно прободена, все не се предаваше. Мяташе се лудо, тръшкаше се, опитваше да се отскубне от безпощадното оръжие на врага си.

Акулата позна — Отгризаната Перка!

Но защо ли бе нападнала едрата корифена? Та тя е беззъба, не може да я изяде, не може да я глътне.

Пък акулата може…

Замаяна от мириса на прясната кръв, тя се стрелна нататък. Достигна ги тъкмо когато жертвата успя да се откопчи и с последни усилия понечи да избяга.

Къде ли?

Направо в устата на Телената Обеца, която само щракна челюсти и я нагълта.

После, доволна, позаситила се с тая неочаквана и тъй лесно придобита плячка, сви настрана.

Ала Отгризаната Перка не я остави да ликува дълго. Гневна както винаги, раздразнена от впитите в хрилете й ракообразни паразити, от несръчните си движения поради липсващата перка, от нагло отнетия й улов, тя се спусна с пълна скорост подир похитителката.

Акулата я видя, когато онази вече връхлиташе. Чудна риба! Особено очите й — покрити с неподвижна костна бленда, сякаш не очи, а едри морски жълъди, от чиито бели черупчици се виждаха сините животинчета. Риба без люспи, с грапава кожа, по гърба червеникаво-синя, синкава на корема с прикачените към него прилепала и със сини плавници.

В следващия миг Телената Обеца се отдръпна и насоченият срещу й меч профуча край нея, без да я засегне. Ясно, с липсващата перка остроносата риба трудно спазваше посоката.

Въпреки това не се отказа. Упорита беше, настойчива, до глупост. Врътна се за повторна атака.

С нов пъргав отскок акулата и тоя път се отърва. И хукна обратно. Скри се зад мантата, която също се бе разтревожила от близостта на косатките. Още по-разтревожени от нея, лоцманите й се намъкнаха в устата й — под сигурна закрила.

И Отгризаната Перка, непремерила устрема си, заби оръжието си в плоското тяло на мантата. Проби го така, че върхът му се подаде от другата страна.

Възползувала се от случая, Телената Обеца се втурна надолу.

Ала и тоя път безуспешно.

Побесняла от гняв, от болка и от тревога за рожбата си, мантата се разлудува, заподскача над водата в недотам точни опити да зашемети врага с оглушителните плясъци на огромното си туловище.

Само че рибата меч излезе по-пъргава. Успя да измъкне невредимо острието си и да се втурне пак подир Телената Обеца. В такива изблици на лудост имаше само един нагон — да преследва, да мушка, да сече.

И какъвто ненадминат спринтьор беше, скоро я настигна.

Тоя път, виж, не сгреши. Заби меча си в гърба й. После, вярна на инстинкта си, тозчас се дръпна да го извади.

И така, задоволила злобата си, се обърна и изчезна в синевата.

Пък може и да се бе уплашила от косатките, които бяха нападнали мантата — само че не да я разкъсат, а да се позабавляват с нея, както преяли тюлени си играят с уловената риба.

Удряха я с чела, подмятаха я над водата, преобръщаха я. И опиянени от това рядко удоволствие, съвсем не обърнаха внимание нито на рибата меч, нито на ранената акула.

Единствена Еднооката не участвуваше в общото развлечение. Наистина, тя вече не носеше върху главата си трупчето на мъртвата си рожба, отдавна проумяла какво е станало, примирена с непоправимото, ала за дълго беше изгубила жизнерадостта и игривостта, тъй свойствени на нейния род. Без Еднооката да съзнава, може би майчината мъка още дълго щеше да стяга сърцето й, щеше да я отчуждава от дружките й, които като че ли разбираха какво става в душата й, като че ли й съчувствуваха. Страшилища за всичко живо в океана, помежду си те живееха в най-топла дружба, както обикновено бива сред хищниците.

За мантата това съвсем не приличаше на игра, за нея то си оставаше сражение на живот и смърт. Тя можеше да понесе грубите им тласъци, но детето й нямаше нейната издръжливост.

Заради него побесня, заради него напрегна цялата си мощ, само заради него зашиба с плавници. А ударите й бяха тежки, в състояние да строшат някой гръбнак, дори на по-едър противник.

Затова косатките скоро се отказаха от намеренията си и продължиха по своя път — някои от тях с болезнени натъртвания по главите и хълбоците.

В обратната посока пък забърза Телената Обеца, като ръсеше подире си розови облачета от новата рана. Бързаше към познатото си укритие в рифа, където щеше да се спотайва, докато и тоя път кръвотечението спре, та да не примамва опасните й сродници.

Само че тя дали и тоя път щеше да се добере до него?

10

Когато хидропланът на Хенри Кларк докара пострадалия до брега, оттам го отнесе в болницата медицинска кола.

Състоянието на Бил Адамсон изглеждаше безнадеждно. Минало бе много време, изтекла бе премного кръв. Ала усърдието и умението на лекарите, както и здравото му тяло накрая победиха — след неколкократни преливания на кръв, две последователни операции, електромасаж на сърцето и както се казва, цяла аптека антибиотици.

Победа наистина, но срещу каква цена! Ампутиран крак почти до коляното!

Когато на третия ден той дойде в съзнание, все още в реанимационното отделение, първите му думи бяха:

— Какво стана?

Медицинската сестра замълча. Впрочем отговорът й беше напълно излишен, защото нещастникът виждаше ясно хлътналото одеяло на мястото, където трябваше да се намира кракът му.

И процеди през устни:

— Не биваше да ме спасявате!… Не… Не биваше… Закъде съм така?…

И все пак с течение на времето като че ли лека-полека успя да преодолее отчаянието си.

Особено когато при него беше Ева Хук. А тя го посещаваше всеки ден, понякога придружавана от баща си, понякога с Хенри, най-често сама, ако и двамата отсъствуваха поради служебните си задължения.

Тогава Бил си налагаше да изглежда бодър, дори жизнерадостен.

— И Тамерлан е бил куц — подмяташе той уж на шега. — А едва не покори целия тогавашен свят. Пък и Байрон… И колцина още все такива…

Ала тя чувствуваше с женския си усет скриваната жестока болка зад тия шеги.

Вече го нямаше оня самонадеян „фукльо“. От него в душата му като че ли не бе останало нищо. Само външният израз, само дръзките думи, зад които тя предугаждаше страшната мъка и самообвинението, и безнадеждността.

И тутакси почваше да бърбори, да му приказва направо глупости. Съзнаваше го, но трябваше! Чувствуваше се задължена да говори, да отвлича някак си вниманието му, което все не можеше да се отклони от недъга, което все го връщаше към него.

— Защо пък не? — подхвърляше той. — Има нещастници и без два крайника. Значи аз съм нещастен наполовина. Знам толкова еднокраки. А си вършат работата. Някои плуват. Миналата година показаха по телевизията ски състезания между такива… Като мен… И спускане, и слалом, даже като че ли по-добре — вместо за две ски мислиш как да управляваш само една.

Ева едва сдържаше сълзите си, които напираха и ха да рукнат от очите й. Но успяваше да се овладее, дори да се смее на самоиронията му.

— Помниш ли капитан Силвестър? — беше я попитал. — Оня с дървения крак от „Острова на съкровищата“. Аз например ще бъда къде-къде по-добре. Вместо дървено чуканче ще ми поставят елегантна пластмасова протеза. Вече си я избрах — по десен и калибър, последна дума на модата…

Минаваха дни, минаваха седмици. Той вече опитваше да става, да ходи, отначало прикрепян от сестрата, а после — все по-често самостоятелно, мъчеше се да свиква с пластмасовия уред, приучваше се да удържа тялото си на него.

А то съвсем не бе лесно. Не е, както го описват във вестници и романи: как инвалиди се разхождат, танцуват, дори се надбягват. Протезата винаги е протеза — изкуствен придатък към тялото, с отделна допълнителна тежест, със свои ограничени движения, със свои възможности.

Трудно беше, но в началото, при обзелата го апатия. Впоследствие, когато предишната му воля отново взе надмощие над отчаянието, упоритите му усилия почнаха да се възнаграждават.

Вече ходеше — разбира се, като инвалид, но нали можеше да ходи? И то сам, и то без бастон.

Само пред Ева не се показваше така. Знаеше кога идва тя и се подготвяше предварително. Сядаше в едно кресло, където се завиваше с одеяло от кръста надолу. Уж му бе студено.

Не се отвиваше, не опитваше да стане, докато посетителката му не си тръгнеше.

А и тя не го караше да става. Представяше си какво изпитва той сега. И го разбираше. Преструваше се и тя, показваше се по-недосетлива, отколкото беше. И се стараеше да поддържа диалога: на каквато и да е тема, само да се говори, но да се говори за всичко друго, освен за онова, което го измъчваше. Най-често — за бъдещето, което ги очаква. За новия им дом, за градинката пред него, за забавленията им, за приятелите, за пътешествията, които ще извършат заедно, припомняйки му неговите думи тогава, когато пишеше любовното си признание с огнени букви върху пясъка — за бъдещите им деца. От време на време — и за своите научни занимания, за предстоящата защита на дисертацията, за предложенията, които вече й бяха направили няколко научни института, за колебанията си на кого от тях да спре избора си.

Преструваха се и двамата. За жалост и двамата явно чувствуваха преструвката, а това ги измъчваше още повече. Лъжата, дори най-благородната, си остава винаги лъжа. И пари на езика, горчи…

Тя знаеше какво върши той, след като я изпрати. Сестрата й го бе пошепнала — как мълчи със стиснати устни до вечерта, как се затваря в себе си. И става съвсем друг: мрачен, раздразнителен, отказващ всяка помощ и услуга.

Бил също знаеше, по-право досещаше се, че и тя едва устоява до края. Бе я проследявал с поглед скришом от прозореца. И бе виждал как тя бърше разплаканите си очи.

Вчера главният лекар я бе предупредил, че днес или утре ще го изпишат от болницата. Опасност за живота му нямаше, раната бе зараснала съвсем, протезата прилягаше отлично и вече му разрешаваха да се движи свободно, доколкото това е възможно с такъв недъг.

Случи се, че и Хенри Кларк беше свободен, та я придружи. За кураж. Безпокоеше се как ли щеше да реагира Бил, когато тя му предложеше още същия ден да се венчаят. Дори и кум беше определила — Хенри.

Това беше изненадата, която му готвеше от няколко дни насам.

Бе радостна, нетърпелива, но и смутена — имаше нещо в поведението му, което я тревожеше, което направо я объркваше.

Когато влязоха в клиниката, вместо да отговори на поздрава им, портиерът подвикна от гишето си:

— Мистър Адамсон вече си замина.

Двамата се извърнаха стреснати. Ева прехапа устни. Наистина ненапразни се бяха оказали страховете й.

— Кога? — запита тя. — Къде?

Портиерът вдигна рамене:

— Отде да знам, мис? Тръгна си и остави тези две писма. Едното за вас, другото за мистър Кларк.

Тя грабна своето, разкъса плика, зачете го с разтуптяно сърце.

Само няколко реда — кратко, ясно, безпощадно:

Скъпа Ева,

Не мога да се примиря с мисълта, че ще бъдеш жена на инвалид. Не бих понесъл съжаленията ти. Ще се запилея някъде. Забрави ме!

Бил

Допускаше го. Хем го познаваше, хем смяташе, че е преценила добре засегнатото му честолюбие, хем очакваше нещо непредвидено.

Но тъкмо това…

Тъй рязко, тъй жестоко — като същинска ампутация.

Хенри й подаде своето писмо с овлажнели очи:

— Какъв характер!… Аз не бих могъл…

Погледът й премина набързо по неговата бележка:

Приятелю,

Надявам се да ме разбереш. Аз нямам право. А ти можеш да я направиш щастлива. Затова се махам, изчезвам.

Бил

Няколко пъти двамата си разменяха кратките писма, прочитаха ги още веднъж и още веднъж — дали са ги разбрали добре, дали не е останала някаква надежда, поне искрица надежда.

Напразно!

Всичко бе напълно ясно.

Те го познаваха добре, и двамата бяха убедени, че тъкмо това най подхождаше на неговата същност, че ако бе постъпил другояче, нямаше да бъде той, нямаше да бъде Бил Адамсон. Та нали го обичаха, защото беше тъкмо такъв?

Обичаха го. И стояха стреснати, поразени, потресени. Сигурни, че е трябвало да стане така, и в същото време неспособни да понесат тоя удар.

Хенри Кларк се наведе към гишето:

— А не разбрахте ли накъде отива? Да е казал нещо?

Оня поклати глава:

— Нищичко. Само това — сбогом!

Но се сети:

— Чакайте! Припомних си. Качи се на едно такси. А шофьорът е мой съсед. Той ще може да ви каже поне докъде го е откарал.

Хенри запита нетърпеливо:

— А къде? Къде можем да намерим тоя човек? Адреса, кръчмата, в която пие…

След половин час чакане го дочакаха на пиацата. Познаха го по автомобилния номер.

Ала и той не беше в състояние да им каже нещо определено.

— Спря ме до банката. Плати и влезе вътре. После — не знам.

Отидоха и там. Намериха чиновничката, която го бе обслужила.

— Какво да ви кажа, мис? Мистър Адамсон изтегли целия си влог. И си отиде.

Ами сега?

Най-вероятно изглеждаше да е предложил умението си на конкурентната компания.

Там Хенри имаше познати.

Още на входа срещна един от тях.

— Не! — рече той. — Не е идвал.

Подириха го и на пристанището. Нали беше моряк? Може би беше отишъл там.

Ала и този опит излезе неуспешен. Никой не го бе виждал насам.

Бил Адамсон беше изчезнал…

11

И последната рана, тая от рибата меч, вече бе зараснала. Ненапълно, но нали не кървеше, нали не примамваше насам другите хищници?

Въпреки това акулата чук все не смееше да напусне рифа, а щом усетеше близостта на друга акула, безразлично малка или голяма, бързаше да се натика в скривалището си, в тунела под кораловия храст.

А докато ловецът се крие, докато мисли само за отстъпление, рядко му се удава да хване плячка. Затова и сега Телената Обеца пак обикаляше из близката околност със свит корем, прегладняла, ожесточена.

Огряната от слънцето плитчина гъмжеше от живот. Сред кораловите струпвания от най-различни цветове и форми — такива, каквито никое човешко въображение не може да си представи — сновяха безброй пъстри риби, на орляци на орляци, които прелитаха насам-натам ту като розови, ту като сини, ту като зелени облачета. Носеха се навред, само пред акулата изчезваха, все едно се стопяваха в синевата. Усещаха, че е гладна.

Не бягаха само рибите и скаридите санитари. Тях всички ги познават по шарките. И не ги закачат. Знаят си, че ще им потрябват, че няма кой друг да ги избавя от досадните червеи и ракообразни паразити.

Ето на, и мурената, скрила плоското си змиевидно тяло в скалната пукнатина, бе раззинала покорно уста — и то каква уста: грозна, заплашителна, с остри закривени зъби, между които се навираха и пощеха венците й от впитите пиявички две риби мухи.

Коралите са също така животни, само дето не стават за ядене. С тях се гощават риби папагали, морски плужеци и бодливи офиури, подобни на изтръгнати коренища. Отделните индивиди в тия чудновати колонии, същински цветчета с мърдащи венчелистчета, сега се бяха свили, превърнати на пъпки, които щяха да разцъфнат отново през следната нощ.

Бягаха не само кораловите риби, бягаха повечето живи твари. Ето, малка пясъчна площадка, засипана с разхвърляни мидени черупки! Значи наблизо живее октопод. Но къде ли?

Ясно къде! Успял бе и той да се свре в дупката си и отвътре, от тъмния й отвор, се взираше ококореното му око.

Не би могла да го достигне.

Телената Обеца продължи плавния си път с леко размахана опашка.

А тоя, виж, не бягаше.

Огромен групер, на дължина колкото нея, но няколко пъти по-дебел, подал се наполовина от бърлогата си, гледаше да се възползува от суматохата при нейната поява.

Една подплашена риба, съсредоточила цялото си внимание към акулата, мина близо до него, на не повече от една крачка.

В тоя миг дебелите му бърни се поотвориха леко, всмукнаха силно водата и рибата изчезна между тях.

След тая удача ловецът отново се отпусна безжизнено. Само големите му очи продължиха да шарят на всички посоки да не пропуснат следващата жертва.

По пясъка под нея застиваха неподвижни раци пустинници, намъкнали голите си коремчета в чужди раковини, и безброй крабове, маскирали се кой както може. Едни — прикачили по гърбовете си мидени черупки, други — стръкове водорасли, трети — цели актинии. Всъщност актиниите не им служеха за камуфлаж, а като отбранителни оръжия. Малцина биха се приближили толкова, че да проверят действието на парливите им пипала.

Не се бояха от нея и дългоиглестите ежове, сред чиито бодли се спотайваха риби мухи. От това съжителство имаха полза и покровителите, защото тия риби ги чистеха от досадните водни бълхи, паразитните рачета.

Не можеха да ги опазят от морските звезди, които ги намираха, където и да се заврат. Чупеха един по един шиповете им, после ги обгръщаха с изхвърлените си навън стомахчета и ги смилаха, без да ги гълтат.

По техния път, при бавното им настъпление, заподскачаха миди гребенчета, като рязко захлопваха черупките си и така успяваха да им се изплъзнат. За жалост невинаги…

Телената Обеца усети близостта на Раздвоения Шип, големия скат. Но на часа се отказа от обзелото я желание да го нападне. Той благоразумно се бе намъкнал в тясна пролука под един коралов шубрак, където хищник не би могъл да проникне. От пясъка, с който се бе зарил, се подаваше само подобният на двувърха вилица назъбен шип.

По-нататък пък Счупеният Трион, който бе прекършил оръжието си в тялото на косатката, ровеше по дъното с остатъка му, за да изрови някой краб или охлюв — каквото и да е животинче, което става за ядене.

Щом я видя, той прекъсна занятието си и се приготви за отбрана. Но макар и така осакатен, съвсем не беше безопасен. И акулата, напоследък все по-предпазлива, предпочете да го заобиколи, защото в същото време забеляза друга, по-достъпна плячка.

Пред дупката на скрилия се октопод бе дошъл друг негов събрат. И променяше цвета си: ту зелен, ту кафяв, ту червен. И се издуваше, пъчеше се, напъваше се да изглежда по-голям и по-страшен, отколкото беше в действителност. Най-вероятно — негов съсед, завидял му на удобното жилище. Чуждият дом е винаги по-хубав и той искаше да му го отнеме в честен двубой.

Домовладелецът най-сетне не изтрая. Засегнатото му честолюбие и чувството за собственост го изкараха навън, за да приеме боя. Излетя и се хвърли срещу нахалника. Сплетоха се пипала, заогъваха се; запремятаха се двете вчепкани тела, затъркаляха се по пясъка.

В тоя миг Телената Обеца налетя. Но преди нея върху им падна сянката й. А те виждат не само с очите си. И клетките по кожата им различават светло от тъмно. В следващата секунда двамата противника се отблъснаха един от друг и хукнаха да се спасяват кой където може.

Когато акулата доплува до полесражението, те вече надничаха от укритията си, сигурни в своята недостъпност. Само примигваха бързо-бързо и неуспокоени, продължаваха да сменят камуфлажа си.

Водата беше размътена, подобно на снежна виелица, от безброй ситни медузки и рибешки личинки, и червеи, и скариди, и едноклетъчни водорасли.

Сред тях проплува едра медуза — бавно, тържествено, като ту свиваше, те разпъваше кристалната си камбана. Спокойна, самоуверена. Уви, само наглед. Всъщност не съвсем спокойна. Вътре в камбанката се бяха настанили някакви ракообразни животинки, които упорито, настойчиво изгризваха пипалата й.

Сега това пък какво е?

Рояк риби ежове!

Щом я зърнаха, те в миг се скупчиха, издуха се, разпериха шипове, превърнаха се в опасно бодливо кълбо. Вече бяха недосегаеми.

Но чакай! Не всички. Една се мотаеше навън. Защо ли — болна ли бе или по-несъобразителна?

Хищницата не се колеба дълго. Спусна се и я налапа. Не размисли. Пък и да бе мислила — всъщност каква е нейната способност за логически изводи?

Налапа я, приготви се да я глътне.

Чак тогава проумя фаталната си грешка. Ето затова обикновено тия риби не се крият. Знаят силата си, уповават се на оръжието си.

Тъкмо това оръжие влезе в действие сега. Привидно беззащитната жертва мигновено набъбна, наежи се, заседна в готовия да я погълне хранопровод. И продължи да се издува — все повече и повече.

Акулата чук усети как притокът на вода към хрилете й пресеква, усети първите признаци на недостига от кислород.

Сякаш полудя. Размята се, зашиба с опашка, заблъска устата си в острите корали — дано успее да изчовърка впилата се в гърлото й бодлива топка, дано успее да продупчи тялото й. Инстинктивно се досещаше, че ако го пробие, нагълтаната вода ще се излее и топката ще се смали, ще стане безвредна.

Но все безуспешно.

Само разкървяваше повече разкъсаните си устни, само набиваше по-дълбоко иглите на малкия си мъчител.

Мирисът на кръвта отново събра край нея цяла орда акули.

Първа се появи Щърбата, разнозъбата акула. Дребна и обикновено безопасна за нея. Въпреки това с някаква неясна надежда тя продължи да кръжи наоколо.

После доплува Дългата Опашка, акулата лисица, с опашна перка, чийто горен дял на дължина достигаше колкото тялото й. Виж, от тая трябваше да се пази, защото беше дръзка до безразсъдство!

В зловещия хоровод на смъртта се включиха още няколко пясъчни акули, няколко акули бавачки. Замотаваха я в главозамайващите си невидими плетеници.

Но сега несъмнено трябваше да бяга!

Макар и полузадушена от нарастващата буца в гърлото, Телената Обеца подуши идването на Белязаната, голямата тигрова акула.

И хукна да се спасява.

Сгреши. Хищниците, всички, малки и големи, се втурват да догонят тоя, който бяга. Непреодолим инстинкт.

Първа я захапа Дългата Опашка. Гризна си парченце месо и Щърбата.

Навярно това щеше да бъде краят, защото уверена, разгонваща всички пред себе си, подире й се устреми Белязаната.

Тогава дойде спасението! Колко много зависи от случайността всеки на тоя свят!

Нападнаха ги делфините.

Защо? Кой ги бе докарал? От какви подбуди?

Как можеше да си обясни всичко това една глупава акула?

Тя зърна само как се пръснаха настървените за месото й сродници, как изчезнаха от рифа.

Остана единствена тя. С кървящи рани, обезумяла от ужас, още неопомнила се.

А делфините не се колебаха много. Такъв е заветът на дедите им, неугасимата вечна вражда между техния род и акулите. На какво се дължи тя? Дали на някаква съзнателна преценка или неясно предчувствие, че рано или късно всеки от тях, когато се разболее, когато бъде ранен или остарее, завършва дните си в тия ненаситни, щракащи челюсти.

Щом я уловиха в своите ултразвукови локатори, те вкупом се втурнаха към нея. Нямаха обичай да кръжат и дълго да проучват. Не, те нападаха направо, тъй като още отдалеч знаеха кой е срещу тях и как трябва да действуват.

Връхлетяха като торпеда, все едно атакуващи риби меч. Наистина нямаха мечове, с които да я намушкат, но й стигаха само твърдите им муцуни, които блъскаха с достатъчна сила, та да я зашеметят, да натъртят и мускулите, и вътрешностите й.

Един по-силен удар улучи стомаха й, притисна го, сви го. И предизвиканият спазъм изхвърли обратно през хранопровода съдържанието си. А какво е съдържанието на един празен стомах? Смилателен сок. Той обгърна рибата еж, наруши хода на рефлексите й. И тя, задавена от него, изплю нагълтаната вода, смали се мигновено, превърна се на предишната малка рибка с прибрани игли. И излетя навън обезсилена.

Така се спаси и тя, спаси и врага си.

Нахлулият през отпушената уста воден поток обля хрилете на Телената Обеца, освежи ги, изми просмукалите ги отровни газове, отдаде им кислорода си.

Изведнъж почувствувала прилив на жизненост, тя се гмурна надолу. Не само да избяга от безпощадните си неприятели, но и в движение да пречисти още по-добре хрилете си.

Един делфин посегна да я задържи, като я захапа за лявата гръдна перка.

И сгреши. Оказа се, че и делфините понякога грешат.

Много близо мина неговият плавник до устата й, която щракна само веднъж и го преполови.

Изненадан, сгърчен от болка, той я пусна и се стрелна нагоре за въздух.

Телената Обеца не го и погледна, не погледна въобще дали някой я преследва или не.

Размахала кривата си опашка, нагънала мощното си тяло, тя се носеше на зигзаг сред кораловите шубраци, в най-тесните им пролуки, така че преследвачите й да не я догонят, както бяха в непобедима глутница.

И без да се двоуми много-много, се шмугна в старото си скривалище с такава скорост, че едва опази очите си да не ги издерат острите варовикови ръбове.

Най-сетне спря — повече не можеше.

Беше в безопасност.

Нека се гмуркат отгоре делфините, нека след тях дойдат и акулите!

Никой нямаше да се добере до нея.

Няма що, налагаше й се да остане в това убежище-затвор още дълго време, докато и новите рани заздравеят.

12

Запознаха се в кръчмата.

Откак излезе от болницата и успя да се изплъзне незабелязано от търсещите го приятели, Бил Адамсон се застояваше все повечко пред чашата с уиски, с джин или с каквото и да е друго питие — само да е с по-висок градус, та някак да притъпи по-бързо мъката му.

А Тим Макройт си беше най-редовният посетител на това заведение. Чувствуваше се тук като у дома си. Затова, като не откри свободна маса, седна най-безцеремонно до Бил.

Чак тогава рече:

— Нали не преча? Изглежда, не чакате дама.

С бутилка уиски не се чака дама.

Поръча си и той бутилка. Наля си цяла чаша, гаврътна я наведнъж.

Отначало мълчаха. Докато заговори алкохолът — най-сигурната противоотрова на отчуждението. Пръв се обади пак Тим:

— Вие да не сте оня, смахнатият, дето се заканил да изтреби всички акули?

— Ами! — сви устни Бил. — Де да можех! Ама не мога. Много са проклетниците. Само си изкарвам така хляба.

— Била ви отхапала крака — продължи другият. — Така ли?

Бил стисна зъби, преглътна и тогава отвърна:

— Отхапа ми сърцето, гадината! Заради нея съм на тоя хал…

И удари с юмрук по масата. Тъй неочаквано, че посетителите, макар свикнали на всякакви прояви от тоя род, извърнаха към тях очи.

После, неочаквано притихнал, запита:

— Ами ти кой си?

В пивницата лесно се преминава на „ти“.

— Морският Тарзан — ухили се някак виновно Тим. — Слушал ли си за него?

Да, беше чувал нещо.

— Онзи, дето се бие с акула.

— Същият, или както го величаят — Морският гладиатор. За няколко долара, подхвърлени пренебрежително от зяпачите.

Двамата едновременно наляха чашите, едновременно ги пресушиха.

— Друго не умея — додаде Тим Макройт. — Само това ме е научил баща ми, лека му пръст! Навремето — чувал си нали за акулския бум — всички се юрнали да ловят акули. За черния дроб — „сивото злато“. Витамини Д и А и не знам още какво. Баща ми — също. Зарязал университета… Щом видел акула, доближавал я с лодката и рипвал на гърба й. Хващал я за гръбната перка — тя не е хлъзгава. Акулата се мятала напред, почвала да се върти около оста си, а той се държал и стържел с ножа врата й, докато престържел мускулите и жилите. Главата й клюмвала и тя загивала от загуба на кръв. А после той я прехвърлял в лодката. Научи и мене така…

Бил го пресече:

— Та то има толкова способи за лов: и с гриб, и с гъргър, и с трал. Пък и с харпун, със стрихнин в стрелата и с бойна главичка на дълга тръба. И с всякакви въдици…

Тим реши да покаже, че знае всичко това:

— На Хаваите смятат най-сигурна въдицата от кост на добър риболовец… Ама вече никой не си дава кокалите за такова предназначение. В Микронезия пък ловуват с телена примка и примамка отдолу.

— Така е — рече Бил. — Има безброй начини. Защо тъкмо тоя, най-опасният?

— Ако става дума за това, има и по-опасни. Край Нова Гвинея гмурец издебва почиващата на дъното акула и й нанизва примка на опашката. После другарите му я изтеглят, за да я убият с тояги. Като масаите в Африка, дето дърпат лъва за опашката.

И добави уверено:

— За мен този е най-сигурният. Задържиш ли се на гърба й, свършено е с нея.

Той се сети нещо:

— Ами ти? Допускаш ли, че ще спечелиш нещо от тоя занаят, когато акулският бум свърши, когато аптеките са пълни със синтетични витамини?

— Аз не за печалба — въздъхна Бил. — Повече да се разплатя. Да им платя. Заради изгубения крак, заради пропиляния живот…

Очите му засвяткаха от омраза:

— Пък може някога да я срещна.

— Коя?

— Оная, проклетницата, дето ме осакати. Акулата с обецата. Докато не я хвана, докато не я одера жива, няма да мирясам!

Тим сложи съчувствено длан върху ръката му:

— Та и аз… Не само че не умея друго… Болен съм, братко. Тъй казват лекарите, неизлечимо. Отписаха ме отдавна от грешния свят, пък аз напук живея. Напук на науката им. Вече не знам, науката ли е виновна или тия, дето не са я изучили, както трябва. Така или иначе от няколко години се смятам обречен. Ха днес, ха утре — и да си ходя… Затова се залових с тая работа, работа на обречени, затова го ударих на пиянство…

Така е в кръчмата, не като на интервю по телевизията: въпроси и отговори, подредени логично един подир друг. Особено след като са обърнати няколко чаши.

Бил се върна на въпроса, който му бе хрумнал преди това:

— А баща ти? Какво стана с него?

Тим избърса устните си с опакото на ръката:

— Най-нелепото, както обикновено! Моряците умират в морето, акулоловците — от акули. А той… Тъкмо бе убил най-голямата си акула. Мокаран — акула чук, четири метра и нещо… Докато я изтегляхме с крана, баща ми рече да си почине на пейката. А там имало оса. Седна отгоре й. И тя го ужили. Съдба! Той бил свръхчувствителен към нейната отрова… След няколко часа умря, задуши се… Пфу! Най-смелият ловец на акули да загине от някакво си насекомо…

Отново гаврътна чашата.

И след ново мълчание, вече и двамата със замътени погледи, запита:

— Ами твоят баща?

— Моряк… Капитан беше… Не се завърна — без никаква вест, без сигнал за помощ… Ей тъй, цял кораб с двадесет души екипаж изчезнал безследно…

— А майка ти?

— Омъжи се повторно. Пък аз напуснах дома им. Все едно сирак. Влязох в морското училище…

Приближил колебливо, кръчмарят седна до тях.

— Снощи — започна той. — Полицията ми състави акт.

— Акт ли? — нещо като че ли не разбра Бил. — Защо?

— Че съм държал отворен до късно локала.

Това беше деликатен намек. Бил се озърна. Видя празното заведение — останали бяха само те двамата.

Затова се надигнаха. Платиха. И с несигурни стъпки излязоха на улицата.

— Ти накъде? — заинтересува се Тим.

— На катера. Заложил съм парагади на Дългата банка. Додето съмне, ще стигна дотам и ще прибера улова… А ти?

— Ще спя, защото утре имам „спектакъл“, както казват истинските артисти.

На раздяла, стиснал ръката му, добави:

— Пък ела да ме видиш!

— Къде? — сети се Бил.

— В Стридения залив. Преградил съм с камъни едно фиордче. Там върша бизнеса си. — И натърти: — Ела, ела! Може и сделка да сключим, нали сме бизнесмени? Ти да ми доставяш живи акули.

Бил Адамсон се упъти, накуцвайки към пристанището, качи се по скърцащия трап на катера, който бе закупил със спестяванията си и обзавел за особения си риболов.

Събуди помощника си, негъра Наполеон, и му нареди да запали мотора, а той хвана щурвала.

Скоро излязоха в открито море и поеха към банката — плитчината, където снощи бяха закотвили въдиците си.

Небето, закрито с облаци, тежеше като одимен със сажди таван. Без никаква звезда, без никаква светлинка. Затова пък морето светеше. По-право не цялото, то беше също черно като небето, все едно течен асфалт, а само водата около кораба, който като че ли плаваше върху сини пламъци. Досущ ракета пред старт. Ту до носа, ту зад кърмата избухваха огнени топки — разтревожени медузи и пиросоми.

Когато наближиха целта си, изтокът почваше да просветлява, а облачната завеса се бе изтеглила назад.

Морето засияваше в неизброимите си краски, все още недобило обичайната си синева, а по-различно — искрящо, с опалови оттенъци.

Тогава видя как редом с борда плува морска лисица — три метра тяло, три метра опашка.

Бил се натъкми да й пусне куката, та хем да не стои без работа, хем да увеличи добива за днес.

Но тя, сякаш прочела мислите му, свърна от курса му.

Къде ли се дяна?

Аха, ето къде била!

Върху вълните се полюляваха няколко чайки. Пощеха ли се, дремеха ли, почиваха ли?

Когато я забелязаха, беше късно. Дългата й опашна перка изфуча във въздуха и се стовари отгоре им. Или направо ги уби със силата си, или ги осакати, защото те не можаха да излетят, а една след друга паднаха в устата й.

Бил Адамсон си припомни думите на кръчмарския си познайник. Вярно бе, нямаше надежда да спечели много от тоя занаят.

Ех, продаваше всичко от улова си. Дето се вика, нищо не изхвърляше. Кожата им става за обувки, за чанти, за портфейли. По-здрава е от говеждата. Ако й се махнат зъбестите люспи, се получава шагрен. Други я употребяват за гласпапир при полиране на дърво и мрамор.

От перките готвят чудесна супа. В Китай тя се равнява по целебност с женшена.

От хрущяла й японците получават „любовен еликсир“.

С чернодробната й мас, от която доскоро, преди синтетичното им производство, извличаха витамини, сега смазват обувки да станат непромокаеми, а по-долнокачествената — за машинно масло.

От предразсъдъци хората отбягват месото й. Затуй спекулантите се изхитриха и им го пробутват под други етикети: в Америка „сива риба“, в Европа „морска змиорка“.

А неговият Наполеон беше ненадминат майстор на сувенири. Препарираше малки акулки за приемните салони на снобите; от прешлените им, нанизани на железен прът, майстореше контешки бастони, а от зъбите им — огърлици, гривни, медальони. Докарваше си хубав допълнителен доход.

Но бъдещето като че ли обещаваше много по-смислено приложение — в медицината, след като се разкрие секретът на изключителния им имунитет. То и сега вече препаратът „сквален“ се прилага срещу злокачествени образувания и сърдечни пороци.

Слънцето се подаде над замъгления в розова омара кръгозор. Лъчите му се хлъзнаха по надиплената повърхност, заискриха като пътека от разжарени въглени. Водата край кораба изсветля, грейна като кристал. Ала съвсем не беше прозрачна, напротив — замътена от планктона: бели топчета, гънещи се нишки, многоцветни кристалчета, сред които подскачаха по-едрите веслоноги рачета, извиваха се опаловите ленти на салпите, пулсираха малки и големи медузи, подобни на разкошни полилеи.

Нарязваните от форщевена вълни разчесваха зелената четина под ватерлинията. В бързината си да излезе по-скоро на лов Бил не бе успял да остърже от водорасли дъното на купения на старо катер.

Най-сетне сред блясъка на морето се мярнаха подмятаните червени буйове.

Корабът намали ход и бавно спря до първия. Двамата, Бил и Наполеон, го изтеглиха на палубата и закачиха края на въжето за лебедката. После се напънаха да го измъкват от водата.

Ето, подаде се първата връв — по-право въже с верига, на чийто край беше окачена яката акулска кука.

Но защо ли се навиваше тъй леко?

Излезе веригата, излезе въдицата, излезе забодената на нея глава на едра синя акула.

Но — само главата! Тялото липсваше.

Ясно защо. Отгризано навреме от други като нея. На втората въдица — също, само една глава. На третата, на четвъртата…

Бил изруга гласно — такъв труд нахалост!

Удовлетворяваше го само едно — че бе намалил с толкова бройки тия демони в океана.

Високо в небето кръжеше фрегат, сякаш висеше на място, планираше, без да трепне с крила. Кой знае откога стоеше все там, над катера.

Какво ли правеше?

Ето какво!

Недалеч от него премина чайка. И той се стрелна към нея.

Тя не го дочака, повърна нагълтаната риба и в ужас отлетя нанякъде. А разбойникът се спусна отвесно, догони падащата риба, налапа я, после отново се въззе нагоре с плавно размахани криле. Отново увисна над кораба.

Тогава се случи нещо неочаквано. Морската лисица, незаситила алчността си с уловените чайки, се втурна да захапе акулската глава, която в момента се подаваше над вълните. И се закачи на куката.

— Навивай бързо! — извика Бил, готов да я цапардоса с брадвата, преди тя да е паднала на палубата, където с бесните си скокове би сторила сума поразии.

Все пак успя да забележи как още преди Дългата Опашка да излезе от водата, окачените по гърдите й неканени гости като по команда отскочиха от нея и се лепнаха за катера.

Затуй значи се бяха навъдили в такова множество наоколо. Осиротелите готованци, след като той ги лишеше от живия им превоз, при липса на друг избор се задоволяваха с неговото „корито“, както си го бе нарекъл.

Трезвен би преценил до какво разстояние следва да се приближи. За беда, не беше. Главата му, все още по-замътена от уискито, го подбуждаше към недообмислени действия.

В тоя миг зърна още една гръбна перка, която бързо пореше вълните. Новата акула достигна Дългата Опашка, която се мяташе във въздуха, и подскочи да я захапе.

Бил я позна — Телената Обеца, тая, която го бе осакатила, която бе почернила целия му живот, най-омразната твар на Земята, заради която сега кръстосваше така морето.

— Спри! — почти изкрещя той.

И докато акулата чук се хвърляше в напразни опити да докопа издигащата са нагоре плячка, Бил надяна на първата попаднала му въдица къс месо от риба тон и се засили да я метне извън борда.

Ала морската лисица не стоеше мирно. Тръшкаше се, мяташе се на въжето, усукваше се.

И при едно такова конвулсивно свиване размаханата й опашка го плесна по гърба с такава сила, че той се преметна през фалшборда и полетя с главата надолу.

Не падна във водата, а се пльосна върху нещо хем твърдо, хем жилаво. И додето се опомни, се видя върху гърба на Телената Обеца.

Изтрезнял напълно, съобрази на часа — не му оставаше друго. Извъртя се пъргаво и я възседна, както преди. Тоя път се хвана за хрилните й цепнатини, впи отчаяно в тях пръсти.

Да се задържи…

А защо ли? Нали накрая все щеше да се измори…

Акулата побесня: заподскача, завъргаля се. Но той не я пускаше. Вчепкан в нея, сраснал с нея.

Потресен от станалото, Наполеон изтърва ръчката на лебедката. И Дългата Опашка цопна обратно в своята стихия, където с рязък напън успя да се откачи от коварната кука. Потъна в дълбините.

А Телената Обеца, не по-малко ужасена от неочаквания си ездач, от вкопчените му пръсти в най-чувствителните й части на тялото, престана да се мята, а се стрелна направо — може би решила, че тъй ще избяга от непознатата заплаха, от необичайния враг. Катерът бързо изостана надире.

Бил продължаваше да стиска пръсти, да ги забива по-дълбоко в цепнатините, бедрата му стягаха все по-силно грапавия хълбок на грозната риба. И през цялото време в главата му настойчиво се въртеше въпросът: А защо?

Имаше ли смисъл да се съпротивлява още?

Вече му идеше да я пусне, да отскочи от гърба й, пък да става каквото ще…

И зърна приближаващия пясъчен бряг, ослепително бял на слънцето, като ледено поле.

Телената Обеца вече беше обезумяла. Без да гледа нищо, без да забелязва нищо, тя се носеше право нататък.

Ето, синята вода взе да позеленява, да изсветлява все повече и повече. Виждаше се плиткото дъно.

А тя не спираше — напред и все напред.

И заседна, коремът й се повлече по пясъка.

Преценил веднага, Бил не се колеба. Отскочи от гърба й и закуцука припряно из плитчината към брега, догонван и събарян от вълните. Неустойчив беше с тая непривична протеза.

Все пак успя да се добере до сушата. Грохнал от умора, с бъхтещо в гърдите сърце, той се тръшна на пясъка.

Олекнала без ездача си, поуспокоена при неговото изчезване, акулата се опитваше да се измъкне навътре в морето, досетила се най-сетне къде й е мястото. И сполучваше — всяка вълна я връщаше по няколко метра. После гръбната й перка изчезна. Ясно, достигнала бе по-голяма дълбочина, гмурнала се бе под водата.

Бил се огледа. Бе попаднал на някакво коралово островче, което несъмнено изчезваше при буря и прилив. Без палми, без никаква растителност — една пясъчна площадка със стотина метра диаметър.

Какво щеше да прави, когато вълните го залееха?

А приливът вече започваше. Изглежда, той бе помогнал на Телената Обеца да се измъкне от клопката, в която я бе въвлякла глупостта й. Дантелените краища на вълните при всеки плисък полазваха все по-близо до нозете на човека. С по няколко сантиметра наистина, но нали напредваха?

Бил отстъпваше все по-назад и по-назад, докато стигна мястото, откъдето нямаше накъде повече да се отстъпва.

А водата продължаваше да се надига.

Дали това щеше да бъде краят му — тъй нелеп, тъй безславен и безполезен? По-безславен от смъртта на Тимовия баща, загинал от оса.

Сам, без лодка, без една дъска поне, за която да се задържи, без никакво оръжие за защита, по-право за кураж. И с протеза на крака, която не помага при плуването, а тегли надолу, както безсърдечните сирени теглели за крака удавниците.

И чу друга сирена — на катера си. Видя го, понесъл се с пълна скорост насам. Верният Наполеон не го бе изоставил…

13

Телената Обеца кръстосваше заплетените лабиринти на рифа, без да забелязва, то се знае, без дори да подозира красотата му. Усетът за красота се заражда в развит мозък при сит стомах. В нейното мозъче нямаше място за чувства, за възхита. А стомахът й, както обикновено, беше съвсем празен. И цялото й същество се подчиняваше сега единствено на тоя нагон, на глада. Диреше плячка, напрегнала всичките си сетива — достатъчни за нейните нужди, ала невинаги безпогрешни.

Широката й ноздра долови мирис на уплаха. Страничната й линия като прецизен подслушвателен апарат определи мястото, където се водеше битката. И когато наближи съвсем, видя омара, който бе хванал една риба с по-малката си щипка, а с по-голямата й нанасяше тежки боксьорски крошета по главата. Странното е, че и малката, и голямата щипка са снабдени с бели напилени придатъци, които заместват зъбите. Вместо в устата — по ръцете.

Омарът излезе по-чевръст. Дръпна се мигновено, изчезна в дълбокото си скривалище ведно с плячката си. Не я изпусна. А там, явно, акулата не би могла да се намъкне.

По дъното пълзеше безстрашно едър краб. Разчиташе на оръжието си — две анемони на всяка щипка, с чиито парливи пипала плашеше неприятелите си.

Но преценил, че няма изгледи да уплаши тоя, побърза и той да се завре под коралите.

Хич не се плашеше електрическият скат, нашарен с прекрасни разноцветни петна, като морските плужеци, още по-ярко, още по-разкошно оцветени. Плужеците продължаваха да лазят по кораловите вейки, а скатът за разлика от другите си сродници плуваше с размахана опашка бавно и тържествено. Пъстрата премяна не им бе дарена ей тъй по прищявка на природата. Тя предупреждаваше: че единият е зареден с електрически ток, от чийто удар не всеки може да се отърве безнаказано, а другите имат такова отвратително месо, че повечето хищници не ги и поглеждат.

Спокойно сновяха насам-натам и съвсем дребните риби, сякаш знаеха, че такава грамада като акулата чук не би си губила времето заради тях, за нея те са трошици.

А тъкмо това им безгрижие се оказа фатално. Най-едрото прилепало, окачено почти до телената примка, отскочи светкавично от мястото си, да не повярваш, догони една, две, три рибки, нагълта ги, после се втурна да настигне плаващия си дом и отново да се закачи на старото си място, най-близо до устата на акулата, до изронващите се понякога оттам остатъци от храната й.

Тогава Телената Обеца усети близостта на едрия скат. Раздвоения Шип, който се носеше из тесните коридори на кораловите грамади, размахал вълнообразно страничните си плавници, подобен на вълшебно летящо килимче.

Изпружена назад, потръпваше жилавата му опашка, по средата на която стърчеше раздвоеният й шип. Все едно двувръх харпун. По него потича отрова, опасна за повечето хищници, способна да парализира дори по-едро животно от акулата.

Ала тя си го знаеше, всъщност това не беше и знание, инстинктът беше този, който й го подсказваше, пък може би и досегашният й богат опит. Тази отрова за нея е безвредна, защото е надарена с мощен имунитет срещу нея. Само трябва да пази от назъбените остриета очите си, които, както изглежда, тъкмо затова са поставени тъй раздалечени върху тия чудновати израстъци на главата.

Акулата чук се стрелна настървена към него, предусетила отдалеч вкуса на сочното му месо. Трионените челюсти проскърцаха алчно.

Усети я и скатът. И свърна зад изпречилия се мозъчен корал — огромна каменна грамада, набраздена с криволичещи вдлъбнатини, досущ подобни на истински мозък.

Когато Телената Обеца го последва, от него нямаше ни помен. По-право имаше. Той бе сварил да се зарие в пясъка, ала шиповете му се подаваха отгоре, като потрепваха от страх.

Обречен изглеждаше клетият — акулата лесно щеше да го измъкне оттам.

Щеше…

Ала в тоя миг от искрящата синева на залива изплува, сякаш се самозароди от нищото, нова сянка — огромна, зловеща.

Белязаната, тигровата акула преследваше Щърбата, дребната разнозъба акула, която размахваше бързо-бързо опашка в отчаян опит да се спаси.

Имала бе и тоя път щастие. И тоя път, както обикновено, случайността бе променила нормалния ход на събитията, дала бе отново възможност на слабия да оцелее.

Белязаната зърна Телената Обеца и много-много не се колеба. Навярно инстинктът я отклони към по-едрата плячка. Тя изостави дребосъка, който гонеше досега, и налетя право върху новата цел.

То се знае, акулата чук не я изчака. Заряза свряния в пясъка скат и се втурна презглава да отървава сега пък тя своята кожа.

Врът насам — врът натам! През тесни проломи, под нависнали каменни стрехи, сред разперени клони, без да усеща болката от одиранията на кожата, които те й причиняваха. Това сега не се отнасяше само до кожата, сега от това зависеше животът й.

Дали случайно или по предварително набелязан план (че кой знае какво може да се роди в една акулска глава?), тя се озова сред подводния тунел, където и друг път бе намирала спасение.

Вмъкна се направо в него, заогъва се през ниските му извивки като змиорка.

Белязаната я последва, без да се замисля. Втурна се подире й с пълна скорост. И нали беше много по-едра от нея, много по-масивна, още след първите няколко метра се заклещи между пода и тавана.

Тутакси схванала в каква клопка е попаднала, тя понечи да се върне назад.

Уви! Не й се удаде.

Поначало акулите не владеят задния ход, при това вече и перките й, щръкнали неподвижно, се бяха закачили в стените и сковаваха всяко нейно движение. Злополучницата се заизвива, зашиба с опашка, в безсилието си загриза кораловата си клетка.

Напразно!

Нямаше изход: ни напред, ни назад. Беше пленница в тоя каменен затвор.

И докато тя се блъскаше в тясната пролука и скърцаше със зъби, Телената Обеца се измъкна от другия изход и заплува, облекчена, над кораловия гъсталак.

Не би се отказала и тя да вкуси от месото на Щърбата, но оная, подушила опасността или пък наумила си нещо друго, се шмугна светкавично в един страничен проход, много тесен и за Телената Обеца.

Само се криеше или…

Разнозъбата акула бе преценила (или тя, или наследеният през милионите години опит на предците й), че предишната й зложелателка вече е обезвредена, че от кръвожадна стръвница се бе превърнала в безпомощна жертва — великолепна плячка за всеки, който успее да се възползува от случая.

И тя се възползува.

Промуши се през теснината до самата пленница, доскоро страшилище, а сега купчина месо, и впи разкривените си зъби в хрилете й. Заръфа ги настървено. Кръвта рукна и замъти водата наоколо, ала малката хищница не преставаше. Кой знае дали друг път щеше да й се удаде подобен случай? Без да вижда, само по усет, продължаваше да гризе, да гризе все нови и нови късове жива плът.

От другата страна, откъм опашката на тая планина от месо, я нападна втора малка акула, от третата — още една.

Беше обречена!

Давид и Голиат! Щърбата бе победила Белязаната.

А Телената Обеца, примамена и тя от мириса на раните, закръжи наоколо, неспособна поради големината си да се вреди на пиршеството.

Затова, когато видя как наблизо почват да се навъртат все нови и все по-големи акули, благоразумно предпочете да избяга. Отправи се към откритото море.

И тъкмо там, където свършва рифът, където изумрудът на плитководието преминава в наситената синилка на бездната, там, където се смесват двете течения: топлото и по-хладното, замъглявайки прозрачността на водата с трепкаща мараня, срещна глутница пясъчни акули и сновящи в близост до тях баракуди.

Те наистина бяха по-дребни от нея, но в такова множество представляваха заплаха, каквато тя нямаше право да пренебрегне.

Пак трябваше да бяга!

За щастие тяхната орда вече бе набелязала целта си — стадо охранени кефали — и обкръжили ги от три страни откъм морето, настойчиво ги подкарваха към плиткото, където щяха да се нахвърлят отгоре им и да ги довършат.

Още отдалеч Телената Обеца откри задалата се насреща й риба трион. Оная, със счупеното оръжие. Много по-безопасна сега. И все пак — предпочете да се отклони от пътя й.

Кривна отново към брега.

Дъното — равно, затлачено с пясък и тиня, довличани от вливащата се наблизо река — се надигаше плавно, постепенно, почти неусетно.

Ей тъй неусетно и акулата чук се оплете в мрежата, която Бил Адамсон беше опънал снощи покрай брега. Яка мрежа, закрепена с две тежки котви и поддържана от пластмасови поплавъци, предназначена за акули. С едри клетки, през които да преминават свободно по-малките риби.

Телената Обеца усети как най-първо се омота едната й гръдна перка. Докато опитваше да я освободи, се закачи и другата. После — и гръбната, и опашната.

Тя побесня от ярост. Заподскача, запремята се. И с всеки нов скок обезсилваше все повече тялото си. Като муха в паяжина.

Колко ли време се бе борила така с коварната клопка! Вече усещаше как почва да се задушава от липсата на воден приток в хрилете й.

Толкова бе изнемощяла, че не усети как редом с нея попадна в мрежата и друга риба, на големина колкото нея.

Счупения Трион!

Ала той се оказа не тъй безпомощен. Макар и осакатен, трионът му успя да нареже с острите си зъбци омоталите го капронови конци.

Оставаше да освободи и тялото си. Назъбеното му оръжие се размаха настървено, както при нападение върху рибен пасаж, разшири пробива.

Разшири го толкова, че през него се измъкна не само той, ами и задушаващата се акула чук, която със сетни сили заогъва опашка, ускори ход, задиша учестено.

И този път, по чудо, се бе отървала!

Стават чудеса — всъщност хрумвания на безчувствената Случайност, която предопределя съдбата на индивида. Сборът от случайностите при всички индивиди — вероятността, подчинена на закона за големите числа, пък се грижи за вида.

14

Бил Адамсон се бе завърнал от лов, запълнил трюма на катера с акули: и от въдиците, ала повечето от мрежите. Е, имаше и загуба. Едната мрежа бе разкъсана, но добре, че само на едно място. Иначе като цяло се бе запазила и му бе доставила цяла дузина едри „мренки“, както си ги наричаше галено той.

Вече ги бе предал на изкупчиците и бе тръгнал да се поразтъпче на сушата, оставил корабчето под надзора на черния Наполеон, който бързаше да се захване със своя „бизнес“ — сувенирите. Особено го бе зарадвала една бременна акула чук, от която бяха извадили двадесетина напълно завършени акулчета, все едно умалени копия на родителите си. Наполеон щеше да ги препарира и се надяваше още днес да ги разпродаде, защото тъкмо тия уродливи „дяволчета“ се търсеха най-много от туристите.

Хвалеше се, че вече е понасъбрал доста парици, та се надяваше скоро да зареже морето, което впрочем хич не го привличаше, за да си купи една скромна ферма, където да изкара в земеделски труд дните си. С жена, с деца, с внуци.

Винаги, когато чуеше последното му желание, Бил стисваше зъби до счупване. Нали и той говореше същото на Ева там, на пясъчния плаж, през нощта преди бедата?

Подпирайки се на бастона си от акулски гръбнак, накуцвайки, той се бе запътил по навик към кръчмата. За него напоследък пристанище значеше напиване. Така преминаваха дните му — от морето в пивницата и обратно.

Насред път случайно се сети за поканата на Тим — Морския Тарзан.

Защо пък да не отиде, защо да не го види? Нали всичко на тоя свят му беше еднакво безразлично?

Решил изведнаж, Бил пое все тъй куцук-куцук към Стридения залив, провлякъл изкуствения си крак в уличния прахоляк.

Всъщност какъв град беше това? Една главна улица, непавирана, в сухо време застлана с прах, а при дъжд превръщаща се в кално блато, край която стърчаха сякаш декори на филм за Дивия запад; почти еднакви дървени къщи с мухлясали от морската влага дъсчени стени, с несмазани панти на вратите, проскърцващи като внезапно натиснати спирачки на стар камион. И клюкарствуващи както навред по света съседки: простиращи прането си право на улицата или понесли кошници за пазар, или усмиряващи сбилите се дечурлига.

Откъм „Грандхотел“ — също такава неугледна постройка, само че с огромна шарена фирма, където преспиваха изгонените от корабите моряци и случайните посетители — се носеха пиянските напеви на още неизтрезнелите от снощи клиенти.

Най-сетне Том излезе от града и по тесен коларски път се отправи към мястото на спектакъла. Нямаше нужда да го търси много. Натам отиваха и други като него, а наоколо по поляната бяха паркирани колите и караваните на ония зрители, които навреме се бяха осведомили за удобствата на „Грандхотел“.

Тим го зърна отдалеч и изтича да го посрещне.

— Още мъничко! — рече той. — Нека се посъберат повечко хора, и почваме! Да падне някой и друг долар…

Бил огледа „арената“ — недълбоко, оградено с проядени коралови отломъци фиордче, чийто изход към залива преграждаше грубо скован дървен савак. Пък и не бяха нужни по-сложни съоръжения — акулата не можеше да пробие савака.

Ето я и нея! Разгневена от пленничеството си, а повече може би да не се задуши, тя се въртеше в замайващи окръжности в тясното пространство, като от време на време подаваше глава и оглеждаше със зли очи насъбралата се тълпа.

Беше млада пясъчна акула с дължина не повече от два метра, но за непосветените сухоземни посетители изглеждаше страшно чудовище. Обикновено не я смятат опасна в открито море, но сега, така затворена, раздразнена, несъмнено представляваше сериозна заплаха. Всяка акула, по-дълга от метър, изпаднала в безизходно положение, е опасна.

Застанал над самия басейн, подпрян на бастона, Бил поклати глава:

— Два пъти съм яздил… Мокаран… Първия път загубих крака си…

Тим понечи да възрази:

— То е, защото не си се упражнявал. А мен баща ми ме покачи върху акула на възрастта, когато каубоите възсядат конете си.

— Не само за това. И за друго. Винаги съм си въобразявал, че умея всичко. И така си е — всичко, което е по силите на друг, мога и аз: и полезните сръчности, и идиотщини… Първия път от идиотско самохвалство, а втория… Втория… Направо казано, още не бях изтрезнял.

Той положи ръка на рамото му:

— И все пак… Я го зарежи тоя занаят!… Не рискувай повече… Ако умреш наведнъж — добре, ами ако като мен само се осакатиш… Ела с мен, има хляб и за двама ни…

Тим се усмихна горчиво:

— Всеки търси по свой начин смъртта си. Едни с автомобил, други с уиски, трети… Третите мислят, че като си стоят у дома, ТЯ няма да ги забележи…

И бръкна с ръце в джобовете си:

— Пък само мен наричат луд… Макар че моето не е по-глупаво… Съвсем не и по-опасно. По-опасно е да пресечеш улицата. От автомобили загиват къде-къде повече хора, отколкото от акулите… Ами тореро бикоборците? Те имат за противник бик, едно мислещо животно, а аз — някаква акула, низша твар, само рефлекси, все едни и същи. Изучиш ли ги, от какво ще се боиш?

Бил поклати глава:

— Дали само рефлекси? И дали е тъй глупава? Аз вече имам особено мнение, струва ми се, че всяка притежава свой нрав, свой начин на мислене, ако щеш, свое лично поведение. И никога не знаеш какво може да й хрумне.

Разубеждаваше го, докато дълбоко в душата си беше съгласен с Тим. Че по какво наистина се различава неговото безразсъдство от коридата? От боксовите мачове? От автомобилните състезания?

Хората, ония, дето не смеят да си позволят никакъв риск, жадуват да видят как друг ще си счупи врата. За да си кажат: „Видиш ли колко съм умен, като не съм на неговото място?“ Тия, страхопъзльовците, обичат да ръкопляскат на смелчаците, докато ги гледат от безопасните си местенца.

Тим отново заговори. Изглежда, и нему не твърде често се случваше да споделя с друг мислите си, с друг, родствен по безумие с него:

— Пък и друго. Вкусиш ли веднъж от това, от опиянението на борбата де, от победата, изкушението става толкова голямо, че трябва много смелост да се откажеш… Не само аз… Един държи в ранчото си тигри, лъвове и леопарди, друг прави „слалом“ между кобри, трети влиза в чувал с гърмящи змии…

Той се наведе към ухото му:

— Слушай да ти кажа! Не са страшни акулите. Глобите, глобите са главният проблем. Забраняват ми, пък аз не спазвам забраната…

И се озърна. Сякаш не е Морския Тарзан, а най-обикновен продавач на крадени вещи.

Нямаше униформи, нямаше нищо подозрително.

— Да почваме! — реши той.

Бил му стисна ръката:

— Ей, не забравяй! Акулата — това е една сатанинска загадка. В постъпките й няма никаква логика. И какво чудно в това — тя е пришелец от други ери, отпреди стотици милиони години. Или по-право има логика, но нейна си, акулска логика.

Тим му махна с ръка:

— Ние с нея сме на „ти“. И аз отдавна съм се пригодил към логиката й.

Той стъпи върху издадената в басейна скала, облечен в здрав неопренов костюм, не да се пази от студа, а от шипчетата на кожата й. Надяна плавниците, спусна водолазната маска над очите си.

И задебна жертвата си — тая, която трябваше да изпълнява отредената й роля на жертва. Както леопард от високия клон дебне преминаващата отдолу газела. Задъхан, с опънати мускули, които потрепваха под плътния водолазен костюм.

Присъствуващите неволно затаиха дъх. Всеки говор, всеки шепот пресекна. Не смееха дори да се изкашлят. Силното акулско тяло, сякаш гъвкава стомана, излъчваше неукротимата си жизненост. Пулсиращите хрилни цепнатини издаваха, че и тя е превъзбудена. От време на време в зиналата й уста се белваха наредените остри зъби, от чийто вид по кожата на зрителите полазваха тръпки.

А в това време вълните прииждаха откъм хоризонта бавно, уверено, спокойно, изгърбваха се в плитчината, върховете им изтъняваха като кристални остриета, които внезапно се натрошаваха, и превърнати в кипнали гребени, продължаваха пътя си към брега, оставяйки подире си върху блестящата повърхност най-причудливи дантели от пяна.

Морският гладиатор влезе във водата. Съвсем безшумно. Всеки плисък щеше или да я уплаши, или да я раздразни повече, отколкото е потребно. Размаха плавници и я догони.

Личеше си, че забавя развоя на действието с цел да изпъне до краен предел нервите на тия, които бяха дошли чак дотук тъкмо за това. И които плащаха тъкмо за това.

Изравни се с нея, както ездачът в цирка застига бягащия по манежа кон, преди да се метне на седлото му.

Посегна и се хвана за гръбната й перка.

Това вече премина границата.

Акулата се извъртя рязко. Зъбите й щракнаха напразно на сантиметър от рамото му.

Той наистина изглеждаше на „ти“ с тия хищници. Предугадил намерението й, в следващия миг вече стоеше на гърба й. Така с това си обръщане тя му бе позволила да я надиграе.

Непроумяла какво става, слисана, уплашена, акулата се понесе с бясна скорост по „арената“, като се блъскаше в ограждащите я скали, подскачаше и се въртеше около оста си.

Вече не беше възможно да се различи нищо: кой е отгоре, кой е отдолу. И двамата противници се губеха в кипналия гейзер от водни пръски.

После неочаквано, учудващо акулата се усмири. Заплува равно и кротко, ще речеш — не усещаше ездача си, който сякаш бе сраснал с гърба й.

Така, по този невероятен начин, направиха още две триумфални обиколки, както е изобразен Дионисий върху делфина по древногръцките вази.

Тим я пусна с дясната ръка и посегна към окачения на пояса си нож.

В тоя миг акулата за сетен път доказа, че всяка от тях е индивидуалност, всяка различна, че никой никога не може да предвиди следващата им постъпка.

Съвсем изненадващо тя се метна към дървения савак и се блъсна в него. При резкия тласък Тим полетя напред и удари челото си в дебелата греда.

Изгубил съзнание, започна да потъва.

Акулата пък, сякаш не почувствувала нищо от тоя удар, се извърна и мълниеносно вкопчи зъби в рамото му.

Изглежда, че и тя беше малко зашеметена, защото, вместо да раздвижи челюсти, както обикновено, само се впи в него, без да го пуска, като зъл булдог.

Водата порозовя.

Народът зашумя. Мъжете се развикаха, жените запищяха. Някои почнаха да хвърлят камъни срещу настървената хищница. Един изпразни пистолета си в нея, а тя все едно че не бе усетила нищо.

Единствен Бил Адамсон не изгуби присъствие на духа. Както беше с дрехите, той скочи във водата и заплува към мястото, където се разиграваше жестоката драма.

Акулата въобще не му обърна внимание и сякаш вцепенена, продължи да държи жертвата си в своята булдожка захапка.

Бил не си въобразяваше, че с голи ръце би могъл да й причини каква да е вреда. Тя, дето се казва, не усети сблъсъка в савака, та неговият ли юмрук щеше да я спре?

И той се сви рязко, изнесе двата си крака напред, та я цапардоса с токовете с цялото си ожесточение.

Успя! Стръвницата отпусна жертвата си. А това беше и целта на спасителя.

Подхвана ранения под мишниците, вдигна го и го подаде на двама от зрителите, които го поеха и изтеглиха на брега.

И тозчас се обърна. Усетът му подсказа какво ще последва.

Не се бе излъгал. Измамената акула сега се бе втурнала срещу него. Той не успя да я посрещне, както преди, с двата крака, а посегна да я срита с единия. Но съобрази мигновено или пък неговият инстинкт му го подсказа, та вместо със здравия я блъсна с изкуствения.

Добре, че бе направил тоя избор!

Тя се оказа по-бърза. Със светкавично движение вдигна нос и захапа протезата. Разклати стръвно глава, както правят всичките й сродници.

Но и Бил не остана бездеен. Сега устата й беше запълнена с протезата му. Затова без страх я ритна със здравия си крак. Токът му попадна в най-чувствителното място на носа й и тя поразхлаби челюсти.

Няколко чифта ръце се протегнаха отгоре, поеха неговите ръце и го извлякоха вън от водата.

Акулата се хвърли да го догони във въздуха, но закъсня. Закъсня с част от секундата. Зъбите й изчаткаха на празно.

Задъхан, потресен от станалото, Бил пристъпи към пострадалия, придържан от двама непознати.

За щастие сред публиката се оказа и един лекар, който дотича със санитарната си чанта и направи плътна превръзка върху разкъсаното рамо.

Сега вече и минутите можеха да се окажат фатални.

Отнесоха ранения в колата на лекаря, който тръгна веднага, за да го откара колкото може по-скоро в болницата.

Тълпата, развълнувана, но със зле прикривано опиянение от разигралата се пред очите й драма, от жестоката схватка, от вида на кръвта, почна да се разотива шумно.

Пое към града и Бил Адамсон, като куцукаше още по-мъчително с повредената си протеза въпреки помощта на бастона.

Още по-замислен: и за чуждото, и за своето нещастие.

Прекалено самонадеян беше и тоя… Прекалено — без мярка… А трябва мярка…

15

Колко неопределено значение има думата живот — животът въобще, а не съществуването на отделния индивид. Той обхваща двете крайни противоположности: и битието, и смъртта. Животът за едного означава гибел за другиго.

За да оцелява, Телената Обеца трябваше да убива други живи същества, които също така се борят да живеят. Така беше устроена тя, така е устроен светът. „Царят умря, да живее царят!“

Отново гладна, акулата чук пак кръстосваше океанските простори в дирене на храна. А храна трудно се намира, защото природата е надарила безпристрастно всички с някакви оръжия — дала и на хищници, и на жертви еднакви шансове.

Потребни бяха неимоверни усилия и немалко късмет, за да успее. Може би главно късмет — да попадне случайно на изостанала от пасажа болна риба, на умиращ делфин, на убит от хората кит.

Срещнатата костенурка успя навреме да прибере в корубата лапите и главата си. А устата на Телената Обеца се оказа твърде малка за тоя обемист костен калъф. При това останалата в ъгъла й телена бримка не й позволяваше да се раззине колкото трябва.

Не ставаше за ядене и заспалата на повърхността китова акула — огромна дебелана с плоска глава и уста, като пещера, способна да налапа наведнъж няколко сроднички на Телената Обеца. Голяма, чудовищна, но безобидна. За храна й служат само дребосъци. Кой може да отвори толкова широко челюсти, та да захапе тлъстото й туловище?

А глутницата корифени, сякаш излети от злато и патинирана мед, която гонеше летящите риби, мигом свърна встрани, изчезна от погледа.

Да можеше да се мери с тях по бързина?

За беда и други като нея също диреха препитанието си, и другите искаха да живеят.

Един от най-ненаситните беше тоя, Кривата Челюст.

Сред бъркотията на звуци акулата лесно различаваше подсвирванията на делфините, чуруликането на баленовите китове, шумоленето на различните рибни пасажи.

Колкото до тоя глас, никога нямаше да го сбърка — оглушителното скърцане на кашалота, най-опасния враг на акулите, на калмарите, на тюлените. Длъжна беше да го разпознава отдалеч, за да се дръпва от пътя му навреме.

Кривата Челюст, изглежда, си играеше. По-право — ободряваше се. Когато му стане много горещо, той се гмурва отвесно в дълбочините, на хладина.

Затова Телената Обеца продължи пътя си, като само гледаше да бъде обърната със страничната си линия към него. Не се знае какво може да му хрумне в следващия миг.

Ето го, изплува. Отпусна се на повърхността неподвижен. И задъхан. Дори толкова отдалеч се чуваше как вдишва и издишва често-често през единствената си лява ноздра. Затова и фонтанът му е насочен напред и наляво.

Акулата чук смяташе вече, че е отминала всяка опасност, когато той се втурна изненадващо срещу нея.

Разбира се, тя не размисля дълго дали е за нея или за другиго, ами наведе глава и с пълна скорост заби надолу.

Все по-бързо и по-бързо!

Защото чуваше отчетливо тласъците на опашния му плавник и скрибуцащите звуци, с които той като прожектор опипваше пространството пред себе си.

Светът помръкваше бързо. Накрая настана непрогледната, вечна нощ на бездната, прорязвана от подобните на метеори светещи твари. Едни примамваха така плячката си, други заслепяваха хищниците, трети си разменяха любовни признания. А сред тях сновяха други пък невидими сенки: още по-коварни несветещи стръвници, които в мрака можеха да се промъкнат по-лесно до жертвата, и гледащите да не се мяркат много-много пред алчните им уста иначе беззащитни съществува.

Вече нямаше съмнение. Кашалотът я бе уловил в живия си ехолокатор и я догонваше. Между отделните му провиквания тя чуваше и бумтежа на огромното му сърце особено когато си отвореше устата.

Бегълката сменяше рязко посока в напразни опити да го заблуди. Не й се удаваше. Страничната й линия вибрираше болезнено от насочения към нея ултразвуков сноп.

Все по-мощен, все по-оглушителен!

И — отново същото!

Отново откри под себе си надигащото се друго чудовище. Та той, животът, всъщност е низ от повтарящи се безизходици.

Задаваше се Многоръкия, огромният кракен, чиято водна помпа вече заглушаваше с бумтежа си пулса на кашалота.

Случайно се бе озовала там, на граничната линия, където обикновено се срещат при набезите си двамата морски властелини.

И тя беше обречена да задоволи глада или на единия, или на другия!

Забрави главното правило, че всеки хищник предпочита по-едрата жертва. И още едно — че хищниците се сбиват заради общата плячка, каквато и да е тя.

Но усети, че остава настрани от техните пътища. Още веднъж Случайността се бе оказала необичайно благосклонна.

Без да се зарадва особено, защото не знаеше какво е това радост, Телената Обеца намали ход, за да изчака изхода от срещата на двамата гиганта. Не само от любопитство, а от инстинктивната надежда, че би могла да дочака леко достъпно месо. Когато има двубой, има победен, има и победител, с когото да споделиш извоюваната от него трапеза.

Двете грамади се сблъскаха с грохот. После дълбините кипнаха от пламналата битка. Водата замириса на кръв и тоя мирис сякаш подлуди Телената Обеца, примами я още по-близо до счепканите бойци.

Многоръкия теглеше надолу, към своето царство, където (наследствената памет му го подсказваше) врагът му няма да устои дълго без въздух.

По-силен се оказа Кривата Челюст. Надделя. Успя да изплува нагоре, повлякъл със себе си прилепналото към тялото му главоного.

Водата отново засия в синия си блясък. И през лъщящите й слоеве закръжиха други акули, привлечени и те от шума на борбата и от мириса й.

Достигнаха като изстреляни повърхността, издигнаха се над нея и се сгромолясаха обратно с гръмовен плисък.

Тогава Телената Обеца успя да ги разгледа. Кашалотът, няколко пъти по-дълъг и по-дебел от нея, със сиво-кафяво тяло, една трета от което се падаше на тъпата му, пресечена отпред глава, беше захапал единствената тентакула на калмара. Нали другата му я бе откъснал при предишното сражение? Опитваше да примъкне в устата си подобното на колона туловище, което в огъня на сражението менеше окраската си като пламък — ту червена, ту кафява, ту зеленикава. Ала изкривената му долна челюст, макар и нанизана с дълги цяла педя зъби, както изглежда, не можеше да изпълнява задачата, която природата й бе възложила.

Впил осемте си къси пипала в челото на врага си като злокобен тюрбан, кракенът ръфаше кожата му с папагалския си клюн и се приближаваше все по-близо до дихалото му, което и в разгара на битката продължаваше да изпръсква фонтаните си.

Облагодетелствуваха го две обстоятелства: наследствената му упоритост и непохватността на счупената челюст.

Многоръкия най-сетне се добра до единствената ноздра на кита и я запуши с цялото си тяло.

Досетил се какво става, кашалотът побесня. Завъргаля се, заподскача, затръшка се върху вълните, за да отхвърли от себе си кръвожадния ездач, когото доскоро смяташе за леснодостъпна плячка. И който неочаквано се бе превърнал в равностоен противник.

Напразно!

Гигантското мекотело сякаш съзнаваше, че това е единственият му шанс да оцелее. Затова се притискаше все по-плътно над запушеното дихало, като че ли искаше да се срасне с него.

Кривата Челюст взе да се задушава. Той вече не се бореше, той в действителност агонизираше, лишен от тъй необходимия му въздух, особено сега, в напрежението на боя.

Скоковете му вече не приличаха на обичайните му премерени хватки, с които досега бе побеждавал безброй такива противници, те вече представляваха безредни гърчове, последни напъни за живот на умиращото тяло.

И накрая се отпусна неподвижен. Долната му челюст увисна и освободи калмарската тентакула.

Чакал само това, Многоръкия изведнъж отлепи всички вендузи на пипалата си, гмурна се под водата и като ракета се устреми към дъното.

Едва издържали до тази необикновена развръзка, струпаните наоколо акули се нахвърлиха от всички страни върху огромната си плячка.

16

Сватбата на Ева Хук и Хенри Кларк беше почти уговорена. Девойката, огорчена и донейде обидена от постъпката на доскорошния си любим, отстъпи пред увещанията на баща си.

А капитан Хук взе това решение едва след като научи, че годеникът на дъщеря му получава наследство от свой братовчед, загинал при автомобилна злополука. Неголямо наследство наистина, но достатъчно да му осигури известно материално благополучие — едно скромно предприятие за производство на ръкавици с осигурена клиентела.

Макар и неохотно, Хенри даде съгласие да се откаже от досегашната си работа, да пожертвува увлечението си единствено заради Ева. Това беше категоричното условие на баща й.

Хенри току-що се бе върнал от полет и докато изчакваше механиците да проверят машината му, посегна към един от струпаните на масата вестници.

Прелисти го небрежно, нямаше обичай да се рови из пресата, хвърли поглед върху това-онова заглавие, от ония, отпечатаните с най-тлъсти букви.

Безинтересни!

И случайно зърна нещо, написано с по-дребен шрифт:

„Нещастието с Морския гладиатор“.

Всичко, свързано с морето, го засягаше, при това и бе слушал за тоя чудак, който само с един нож лице срещу лице се сражавал с акули.

Зачете надолу.

Произшествието беше описано от провинциалния дописник доста точно и без присъщите за такъв род дописки сензационни подробности.

Само дето не бе споменал името на спасителя.

Въпреки това Хенри усети как се разтуптя сърцето му. Предчувствие ли, досетливост ли? Бе сигурен кой може да направи това. Само той, никой друг!

И без да се размисля много, поддал се на първия порив, посегна към телефонната слушалка, набра номера на Ева.

От другия край се обади не тя, а баща й:

— Няма я! Излезе.

И бързо запита:

— За какво я търсите, Хенри? Много сте развълнуван.

Запитаният отвърна:

— Да, развълнуван съм. Ето, чуйте какво пише в един вестник!

И му прочете цялата статия.

Особено наблегна върху следния израз:

„В настаналата суматоха само един не загубва присъствие на духа — един ловец на акули с протеза на крака, известен като безнадежден пияница, скача във водата.“

Слушалката му заглъхна, сякаш връзката се бе прекъснала. Но не, не беше. Чуваше се задъханото дишане на оня от другия край на жицата.

Хенри натърти:

— Това е той, само той! С протеза. И с неговата дързост. Ето къде се е крил досега.

Капитан Хук най-сетне си бе възвърнал способността да говори:

— А вие? Какво мислите да правите вие?

— Да съобщя на Ева и да го намерим.

Гласът оттатък пак замълча, преди да постави рязко въпроса си:

— Всъщност вие обичате ли я?

Беше неговият ред да се учуди:

— Нима още се съмнявате?

— А не знаете ли, че така, като го намерите, ще я загубите?

В тона на младия човек прозвуча тъжна нотка:

— Знам, разбира се. Но знам и друго — тя още обича него.

— Ако не научи, ще го забрави съвсем.

Изглежда, Хенри го бе премислял отдавна, затова го изрече наведнъж:

— Любов — това означава да желаеш щастието на любимия. Дори ако трябва да пожертвуваш личното си щастие.

Много трудно вървеше тоя телефонен диалог.

Капитан Хук, преглъщайки, промълви:

— Уважавам благородството ви, та нали тъкмо затова искам да станете неин съпруг. Но… Всяко нещо с мяра. Прекаленото благородство граничи с…

— Искате да кажете — с глупостта?

— Не, но с наивността. А наивността има смисъл на неумение за преценка на действителността. Ето това искам сега от вас, реална преценка… Добре, ще й кажете… Добре, ще го намерите… И какво? Смятате ли, че ще я направите щастлива? С един куц човек… И най-важното, спомнете си репортажа: „Известен като безнадежден пияница“… Нима ще допуснете Ева да се омъжи за пияница?

Разколебан, Хенри отвърна:

— С нея той ще престане да пие. Отскоро пие.

— Вярвате ли?

— Сигурен съм!

А съвсем не беше сигурен. И за по-голяма убедителност добави:

— Аз го познавам от дете. Той е човек с воля. И доблест.

— Не оспорвам качествата му. Познавам го и аз. И го уважавам най-много именно заради бягството му от Ева. Той е джентълмен. Ако бях на негово място, аз също така…

— Тогава? — прекъсна го Хенри. — Защо се противите?

— Заради нейното добро. Пък и заради вас. Защото ви обикнах като син.

Хенри направи нов опит:

— Ако скрия това от нея, което е все едно да я излъжа, и вие ще престанете да ме уважавате. Не само тя, ако научи…

Ново мълчание в слушалката.

След това още по-глух глас:

— Млади момко, уважавам приятелските ви чувства, уважавам почтеността ви. Но на първо място поставям бъдещето на дъщеря си. Бил сам е виновен за нещастието си, неговата безразсъдна самонадеяност. Той е почтен човек, но човек, който е склонен към афекти… И най-важното сега — пропил се е…

— Ще се откаже, сигурен съм!

— Отде да знам при неговия непостоянен характер какво може да му хрумне утре. И не желая да рискувам. Той сам взе решението си, защо искате вие да го променяте? Да разстройвате и него, и Ева…

Хенри Кларк схващаше, че не може да сломи упоритостта на капитана. При това дълбоко в душата си, с разума, с логиката си беше съгласен с него. Съзнаваше, че е прав.

Като последен опит той почти изпъшка:

— Аз съм длъжен, чувате ли? Длъжен съм! Иначе не само тя, иначе и аз не бих се уважавал…

Слушалката онемя отново. Всъщност ненапълно. Долови се някакъв неясен разговор — далечен и приглушен, — сякаш се бяха оплели линиите.

После се чу гласът на Ева, най-сладкият глас на света:

— Хенри, разкажи ми всичко! Неволно подслушах думите на татко. Току-що влизах… А той не ме бе забелязал…

Хенри усети, че дъхът му спира. Трябваше да й го каже — все едно да натисне спусъка на опряния в слепоочието му пистолет.

— Открих го! — пошепна той.

Тя вече се бе досетила, но за да бъде напълно сигурна, запита:

— Кой? Кой?

— Допускам, че е Бил. И знам къде ще го намерим.

Девойката не успя да овладее радостното си вълнение:

— Как разбра?

Наложи се и на нея да прочете вестникарското съобщение.

Едва го изслушала, тя отсече:

— Да не губим време! Да тръгваме!

Хенри предполагаше, че ще стане така. Преглътна мъката си, наистина каква жестока мъка, и рече:

— Идвам да те взема.

Изкара колата от гаража и се отправи към дома й.

Тя го чакаше пред входа.

Без никаква излишна дума, изчакал я само да седне до него, той натисна педала и се понесе към самолета.

Там двамата се прехвърлиха в хидроплана.

Пилотът запали моторите. Витлата забучаха и корпусът се хлъзна по повърхността все по-бързо и с все по-осезаемо подрусване от насрещните вълни, както се тресе колесарът на обикновен самолет при излитане от неравна писта.

Изведнъж друсането престана. Машината, отлепила се от водата, почна плавно да набира височина.

Летището се смали, отдалечи се. Заедно с него се смаляваха и очертанията на бреговата линия, постройките, разпенените вериги на вълните, които пъплеха към белите плажове.

Навела се до ухото му, Ева запита:

— Защо направи това? Ти, ти. Нали знаеш какво означава то?

— Защото те обичам — той преглътна мъчително. — Не мога иначе…

Едва сдържаше сълзите си. Беше убеден, че така погубва щастието си. И мнозина щяха да го нарекат глупак. Но дори и глупак, не беше способен да постъпи по друг начин. Имаше такъв герой, литературен герой. У Достоевски. Смятали го идиот.

За да не заплаче, заговори. Тези издайнически сълзи! Винаги! Трябваше да говори какво и да е. Даже глупости. Сега те подхождаха на ролята, която по своя воля си бе избрал.

Нека бъде идиот! Но почтен, с чиста съвест. Не подъл мъдрец…

— Как мислиш, Ева? Ние човеци ли сме? И не трябва ли да се различаваме по нещичко поне от животните? Учените настояват, че наследственото вещество у човека и шимпанзето, деветдесет и девет процента, е едно и също. Само на един процент се дължи разликата ни.

Тя беше биолог, нима можеше да не го знае? Но какво отношение имаше то в сегашния случай?

Сякаш прочел въпроса й, Хенри добави:

— Във физиологичните процеси няма разлика. Но в психичните? Тъкмо там сме длъжни да докажем, че не сме животни. Два маймунски самеца ще се сбият, двама приятели ще се разберат по човешки.

Адамовата му ябълка подскачаше от мъчителни преглъщания, краката му потреперваха върху педалите, пръстите му стискаха щурвала до счупване, очите му по навик следяха навигационните прибори. Ала мисълта му оставаше все при нея.

— Има ли еволюция в природата? Едноклетъчни, мешести, червеи, риби, земноводни, влечуги, бозайници. Все качествени скокове. И накрая — човекът. Разумът. Случаен ли е тоя ход? Дали няма някаква закономерност? Все по-нагоре. Към човечност. Към нещо над човечността. Присъщо на тоя вид „хомо“, в какъвто ще еволюира сегашният недостатъчно разумен „хомо сапиенс“. Вярвам, убеден съм, човекът е създаден от тоя всемирен закон на еволюцията, за да коригира своята майка — природата, — да надмогне първичните нагони, които тя е заложила в неговата същност, в тия деветдесет и девет процента ДНК…

Пилотът у него действуваше почти машинално.

Ръцете му отпуснаха напред щурвала, хидропланът се наклони, насочи се уверено надолу. Земята, вълните, морските съдове почнаха да се издуват, да нарастват.

Ето Стридения залив! Ето и пристанището!

Машината се приводни с възможно най-лек плисък, после с намалени обороти на витлата приближи към брега.

Още щом стъпиха на сушата, двамата наеха такси и тръгнаха към болницата да разпитат ранения Тим — Морския Тарзан.

Лекарите ги допуснаха за малко до леглото му. Нямаше опасност от усложнения след мозъчното сътресение. А хирурзите бяха успели да закърпят добре срязаните мускули и сухожилия. Само че се налагаше да остане още няколко седмици на лечение, до пълното им зарастване.

— Бил ли? — сви устни той. — Малко знам за него. Само от кръчмата… Пие, много пие… Някаква голяма мъка… Но човек… И сред пияниците има истински човеци… Понякога по-често, отколкото сред трезвениците… Говоря така не само защото на него дължа живота си…

— С какво се занимава? — не успя да сдържи въпроса си Ева. — От какво се издържа?

— От акули. Лови ги, продава ги. Затова са му прикачили прякора Акулския Бил… Не само за пари, то вече от тоя лов много не се печели. Повече за отмъщение — тъй дума той.

— Къде да го търсим?

— Или в кръчмата, или в морето. Никъде другаде.

Нямаше какво повече да научат от него, пък и определените от лекаря минути изтичаха, затова се сбогуваха и си тръгнаха.

На вратата Хенри се обърна:

— А вие? Какво ще правите после?

Оня се усмихна виновно:

— Пак същото! Друго не съм научил. А ще подиря и Бил. Може с него да измъдрим нещо по-свястно. И за мен, й за него…

Притежателят на пивницата също не можа да им съобщи нещо определено:

— Наминете край пристанището! Там навярно ще знаят накъде се е отправил. Той мълчи, ала помощникът му е бъбрив.

На кея завариха няколко рибари, които кърпеха мрежите си, изподрани от коралите.

— Трябва ни Акулския Бил — рече Хенри Кларк.

Ония спряха работата си:

— А защо ви е?

— Негови приятели сме.

Това наистина ги учуди. Тия двама елегантно облечени хора, от съвсем друг свят — негови приятели!

Най-старият поклати глава:

— Не е за вярване, простете! Та той е тъй различен от вас.

— Че кое е тъй различно?

Друг промърмори през захапаната лула:

— Всичко. Като почнем от дрехите…

— Какви са неговите дрехи?

Трети, съвсем млад, почти момче (тук рибарите тръгват на лов още като деца), предвари другарите си:

— От акулска кожа. И панталоните, и якето. И каскетът. И ботушите.

Веднъж почнал, не можеше да спре:

— Бастонът му от акулски прешлени. Маже ботушите си с акулска мас. От акулска мас си вари сапун. Яде суров акулски дроб…

Да не остане по-назад, друг притури:

— Казват, бръснел се с акулски зъб. Готвел си супа от акулски перки — затуй бил толкова силен.

Видял, че вече прекаляват, най-старият пак се обади:

— Не ги слушайте, мистър! Рибарски басни, нали знаете? За всички ловци на акули бърборят такива врели-некипели. Даже може да ви издрънкат, че плаща на кръчмаря със златни пръстени, дето ги вади от стомасите на уловените акули. Останали там от изядените хора…

Хенри отдавна се досещаше, че го подмятат, без да подозират, че познава морето не по-зле от тях.

— Край на дяволиите! — рече той. — А сега сериозно ми кажете къде да го намерим!

Старият посочи неопределено:

— В морето!

Друг взе да обяснява:

— Заранта Наполеон каза…

Пак му замириса на задявка:

— Какъв Наполеон?

— Негърът, механикът му… Рече, че отиват към Птичия остров. Там заложил мрежите.

Хенри вдигна ръка:

— Е, това вече е нещо! Благодаря ви!

И поведе Ева за ръка:

— Ще го преварим! Ще го изчакаме там. Тоя път няма да ни се изплъзне.

Качиха се отново на самолета, сподирени от учудените погледи на рибарите, и след кратко засилване по водата отново се вдигнаха във въздуха.

Птичият остров се намираше на петдесетина мили оттук. Скоро щяха да бъдат там, много преди този, когото толкова отдавна търсеха. Тя — с несдържана радост, той — с тъпа болка в гърдите. И насила потискано чувство на недоволство от себе си, от своята почтеност. И от своя късмет — защо тъкмо той трябваше да прочете съобщението във вестника? Ако не го бе забелязал, всичко щеше да протече другояче…

За добро ли беше това? Или…

Отдолу океанът блестеше с разкошните си оттенъци — от бледата резеда в пясъчните плитчини през всички преходи на зеленото, светло и тъмно, до мрачното синило на дълбините, отгоре, от високото наподобил многоцветна географска карта. Само с една разлика, една, но най-съществена. На картата всичко е неподвижно, сковано, а тук то живееше, отсенките се преливаха една в друга, променяха се не само от дебелината на водните слоеве, а и от теченията, от облаците, от изгрева и залеза; тук вълните пъплеха, заоблени хълмове, сякаш мускули под атлазената кожа на невиждан гигант; тук летяха птици, тук сновяха насам-натам кораби и лодки, които оставяха подире си бели дири като опашати звезди; тук се мярваха стада делфини или косатки, избликваха фонтаните на издишващи китове, с една дума — виждаше се животът, в неговата родна стихия, люлката, където се е зародил и където навярно най-късно ще изчезне, когато планетата ни почне да умира — от естествени, космични причини или вследствие на човешкото безумие.

Някои от тия морски съдове, отгоре като малки орехови черупки, беше катерът на Бил.

Но кой ли?

17

Телената Обеца се плъзгаше почти под повърхността с леки поклащания на опашката, подала над водата само гръбната си перка. Все още неогладняла, преситена от онзиденшното пиршество върху задушения от кракена кашалот.

Плуваше, за да не потъне; плуваше, за да диша. Плуваше… Плуваше…

Нямаше покой! Дори и сита, с тъпо доволство от пълния стомах, беше длъжна да се движи — един вечен скитник из моретата.

Ала не се отпускаше. Следеше всичко, що става край нея. Ти може да си преял и от това — доволен, но другият, врагът, най-често е гладен. Ситост не значи безгрижие. И сит, и гладен — винаги нащрек!

Ето, пак трябваше да се бяга!

По усилващия се плисък, по издаваните звуци личеше, че насам се носи с пълна скорост стадо косатки. Дали Еднооката помнеше убийцата на детето й или не?

Защо кучето не забравя кой го е ритнал, защо слонът не забравя кой го е стрелял, а косатката да забравя? Нали се смята, че тя е по-интелигентна и от кучето, и от слона?

Всъщност то нямаше значение. И без това убийство двата рода бяха във вечна война, откак съществуваха редом.

Най-сигурно беше надолу. Косатките не могат да се гмуркат колкото кашалотите.

Тя наведе глава и заби натам, сякаш се хлъзна, разперила гръдните перки.

Светът отново притъмня. За нея тая смяна на мрак и светлина беше съвсем естествена, най-обикновена, съвсем привична. И тъмнината, и налягането, и студът, и срещаните твари: светещи и невидими.

Нали затова беше страничната й линия — да вижда и невидимите?

Опитала да я последва донякъде, Еднооката скоро се отказа и изплува обратно за въздух.

В същия миг, когато трябваше да си отдъхне от напрежението, от страха пред безпощадната отмъстителка, Телената Обеца усети новата заплаха.

Отляво я нападаше друг враг — определи го на часа — обикновена бяла акула. Всъщност не толкова обикновена и не толкова бяла. Гърбът й беше тъмен, даже черен. Само коремът й от това, от тая съпоставка, изглеждаше светъл. С размери поне два пъти колкото Телената Обеца. Не от най-големите, но достатъчно голяма, за да я нагълта цяла по обичая си, без да прибягва до едрите си трионени зъби.

Акулата чук размаха с ужас опашната перка. Надолу, още по-надолу, в по-стръмно спускане! Знаеше, че неприятелката й и поради обема, и поради устройството на тялото си не беше способна на това.

И все пак я настигаше, не изоставаше. Изглежда, съвсем бе прегладняла. Та нали и Телената Обеца си оставаше акула, не умееше като делфините, като кашалотите да се гмурка отвесно с главата надолу.

Тя се щураше в паника ту вляво, ту вдясно — дано я заблуди.

Напразно! Преследвачката се въртеше над нея, около нея, в безкрайни невидими орбити, като че ли така, с тоя подобен на ритуал пред кърваво жертвоприношение танц, опитваше да я замае, направо да я лиши от воля за съпротива, да я хипнотизира. Под устата й висяха десетина прилепала, които й придаваха вид на безчувствен дългобрад жрец палач.

Телената Обеца чуваше скърцането на огромните зъби, маховете на мощната опашка, клокота на промиващата хрилете вода.

Още малко, още миг…

Насочила всичките си сетива към нападателката, едва не се натика сама в глътката на пресрещналата я исполинска акула, Ужаса на бездната.

Отскочи светкавично, доколкото й бе възможно, надясно. Остави бялата акула, неуспяла поради тромавостта си навреме да се отклони от взетата посока, да връхлети срещу още по-страховитото чудовище.

Телената Обеца не дочака изхода на борбата. А той не можеше да бъде друг — обикновената бяла акула или щеше да избяга, или да бъде изядена. А и едното, и другото не я засягаха. Засягаше я само това, че и двата врага, улисани един с друг, я бяха забравили.

Тя заплува бързо към брега. Пак се бе отървала.

Нали това е животът: ежечасно, ежеминутно откопчване от дебнещата на всяка крачка гибел? Видяна и невидяна, осъзната и неосъзната. До някой фатален пропуск…

Наближи шелфа. Морското дъно се надигна рязко нагоре, после неусетно продължи да изплитнява.

И там, в грейналия на слънцето син блясък, улови очертанията на литналия като надиплено одеяло скат.

Той я усети. Но не толкова навреме, че да избяга. Преди да се зарие по обичая си в пясъка, тя се втурна да го захапе.

Не че беше гладна, съвсем не. Само от стръвта да убива, разбудена при вида на една от редовните й жертви. Както ситата котка продължава да лови мишки ей така, по навик ли или по заложен в кръвта й от далечните предци инстинкт?

И видя — от другата страна нападаше Счупения Трион. Какво го бе раздразнило отново толкова, че да се вчепква в подобна безсмислена за него схватка?

Връхлетя и с останалата част от триона нанесе дълга рана в плоското тяло на Раздвоения Шип. Не смъртоносна наистина, но нали попречи на акулата? Излъгана от болезнения гърч на жертвата си, тя не свари да го захапе, където трябва, за главата, а впи челюсти в страничния му плавник.

В следния миг скатът замахна с опашка. Телената Обеца усети как от мощния удар двойният му шип се впи в източената й глава, почти до окото.

И додето се опомни, плячката се изплъзна със сръчно извъртане, като остави между зъбите й парче от тялото си, а до окото й — прекършен, единия си шип.

Избяга, скри се зад някакъв корал.

Разочарована, гневна, Телената Обеца свърна към открито море.

Все още в плитководието пътят й премина покрай цяла гора водорасли. Всъщност не и гора, а подводна непроходима джунгла, която гъмжеше от живот. Пърхаха всевъзможни по форма и окраска морски кончета, стрелкаха се морски игли, провираха се бодливи скорпени, пълзяха охлюви и плужеци, прелитаха на орляци, чувствувайки се в безопасност, морски пеперуди.

А това?

Свряла се в гъсталака, незабележима за окото, рибата луна пасеше бавно и съсредоточено сочната зеленина. Тук можеше да бъде съвсем спокойна, можеше да разчита не само на своята сила и негодното за ядене месо, а и на непревзимаемата си крепост от преплетени жилави водорасли.

После дъното хлътна стръмно надолу. И Телената Обеца се видя принудена да изчака отминаването на караулещата по тая граница шайка баракуди. Не че се боеше много от тях, но все пак — предпазливостта й бе вродена. Понякога роднините й проявяват нечувана дързост, понякога се показват жалки страхливци.

Когато достигна вдадения в морето скалист нос, подаде глава над водата. Откъм хоризонта, където след преминалия дъжд сияеше разкошна дъга, прииждаха натегнали лениви вълни, сякаш още недостатъчно разсънени, и сърдито, с кипящи гейзери се бъхтеха в облепените с морски жълъди каменни грамади. Сетне протягаха дълги запенени пипала в пролуките между скалите, все едно умалени фиорди, където водата се плискаше и клокочеше сред довлечените празни и изпотрошени мидени черупки.

Продължи.

И скоро се вряза в някаква безцветна пихтия. Ако беше гладна, би позаситила тук глада си, защото се бе озовала сред брачния празник на малки калмари, като прозрачно желе, в което се виждаха само черни точки — очите им.

Замаяни в любовния си унес, те сякаш не я забелязаха, не се пръснаха както обикновено, та трябваше тя с мъка да си пробие път.

Заплува навътре. Тоя път попадна сред стадо медузи, преливащи във всички отсенки на седефа, пулсиращи отмерено, без да й обръщат внимание. Медуза до медуза, докъдето стига поглед.

Скоро и това разкошно шествие свърши.

Тогава Телената Обеца усети приближаващите косатки.

Какво ли бяха харесали тук? Докога щяха да се мотаят все край нея?

Ето, една се втурна насам, вирнала над водата острия си плавник.

Пак Еднооката!

Нямаше ли най-сетне да я остави на мира?

Акулата заби надолу. Колкото може по-дълбоко!

И отново искрящият син ден се превърна в черна нощ.

Отново се бе спасила… Спасила се!

А това! По-малка ли беше тая заплаха?

Насреща й изскочи като изстреляна ракета Многоръкия. И преди тя да съобрази, та да промени посоката, метна отгоре й дългото си пипало. Въоръжените с остри нокти вендузи се впиха в плътта й.

Това може би щеше да бъде краят?…

Ако Кривата Челюст не бе отгризал навремето втората тентакула, чието предназначение беше точно такова — да се впие в другата й страна, да я обезсили съвсем.

Сега така, еднорък, кракенът не успя да я задържи. Жертвата му, само мускули и сила, се развъртя бясно, запремята се. И изведнъж се отскубна от впитите в кожата смукала.

Макар с разранената кожа, окървавена, но жива, Телената Обеца се устреми обратно нагоре.

За малко щеше да се блъсне в излегналата се на повърхността манта, Продупчената — огромна, годна да покрие с плоското си тяло десет акули като Телената Обеца.

Стресната, сепната в дрямката си, тя не прецени. Допусна, че нападат детето й, и в пословичната си майчина самоотверженост се хвърли срещу предполагаемия враг.

Лоцманите й, много по-съобразителни от нея, успяха да се шмугнат мигновено в устата й.

Подскочи на височина два-три метра — каква ли сила притежаваше, за да стори това — и се стовари с цялата си тежест върху неочаквалата такъв прием акула.

Коравата й перка улучи полузабития шип на ската, със силата си го дозаби съвсем, така, че той се подаде от другата страна на главата й.

Зашеметена, ужасена пред новата опасност, Телената Обеца шибна с опашка и хукна отново да се спасява. Отново да запази живота си.

Навред мразена, отвред преследвана — и като хищница, и като плячка.

18

Бил Адамсон стоеше до щурвала, леко разкрачен за по-голяма устойчивост, по-право леко подпрян на повредената си протеза. И гледаше напред с безизразно лице, сякаш не се вълнуваше от нищо, привидно невъзмутим, направо безчувствен като машина. Един биоробот с единственото предназначение — да лови акули.

А в действителност в сърцето му бушуваше буря, оная същата, оттогава, когато взе съдбовното си решение — буря, която все не утихваше. Всяка болка, казват, претръпва накрая, а тази като че ли повече се разгаряше, стягаше гърдите му, лишаваше го от въздух.

Правилно ли бе постъпил — това беше въпросът, който не му даваше мира. Израз на неговата нравственост ли беше? Или на обичайното му тщеславие? Толкова куци хора са живели и живеят по света, без да страдат от подобно чувство за непълноценност. Защото по-жалко е да си инвалид в ума, отколкото в крака. Филип Македонски, Тамерлан, Талейран, Байрон. И хиляди, милиони други, равностойни участници в пълнокръвния живот. Защо само той трябваше да се погребе жив? С това живуркане между кръчмата и морето всъщност беше погребан жив. Човек без цел, без идеал не е човек, а труп.

Беше разпънал мрежите край Птичия остров. И му се налагаше да ги изтегли колкото може по-рано, преди другите да са изгризали улова му. Но дори и така не се връщаше с празни ръце. Често акулите, които бяха изяли омотаните в мрежите свои сроднички, сами се оплитаха на тяхно място.

Морето като че ли дишаше. Закръглени водни хълмове, по които се къдреха други, по-ситни вълни, пъплеха насам, надигаха се, надигаха и катера му, спадаха и пак се издуваха, подобно гърдите на задрямало чудовище с набръчкана атлазена кожа. Тъй лъскава и тъй блестяща, че слънчевите отражения от трепкащите кристални дипли заслепяваха очите.

Високо в небето, позабулено от разкъсаната облачност, сякаш плаващи в синевата айсберги, прелитаха фрегати, албатроси и кой знае какви други птици.

Край него, подплашени от бумтежа на мотора, изхвърчаха цели ескадрили летящи риби, дребни и едри, от най-различни видове, профучаваха над водата по няколко десетки метри, разперили искрящите си като скъпоценности гръдни перки, докосваха водата, засилваха се повторно с опашки и пак се подемаха във въздуха.

Пък може би не ги плашеше толкова грохотът на двигателя, а бързите сенки, които ги следваха под повърхността: корифени, акули, риби платноходи.

Внезапно пред кораба залудува стадо делфини. Пъргави, силни, неукротими, те заподскачаха над водата с отлично съгласувани, изящни салта. Изскачаха над повърхността, прелитаха във въздуха и се гмурваха обратно без никакъв плясък, с такова съвършенство, с така премерени движения, на които би завидял всеки акробат.

Напоследък Бил не ги обичаше, защото плашеха плячката му. И гледаше всякак да ги пропъди. Тоя път ги остави, продължи пътя си редом с тоя жизнерадостен ескорт.

После делфините се отклониха, втурнаха се нейде на запад, кой ги знае къде, по техните си делфински работи. Изчезнаха и летящите риби.

Върху искрящата повърхност остана да се носи само неговият катер, разплискал две пенести вълни с форщевена си и проточил подире си кипнала бяла опашка от пяна.

Ниско над морето прелетя самолет. И кой знае защо — стори му се, че е Хенри.

Но отхвърли това допускане. Сега Хенри трябваше да се намира далеч оттук, да проследява рибните пасажи за траулера на капитан Хук.

Капитан Хук… Ева Хук…

От болка едва не извика, беше прехапал устната си.

Хидропланът вече бе отминал напред, превърнал се в бързо смаляваща се черна точка. Навярно и неговата цел беше Птичия остров.

В тоя миг усетът му на моряк, някакво шесто чувство, както го наричат, го накара да извърне поглед вдясно.

И видя устремената към кораба му бяла диря — сякаш бойна торпила.

— Стоп, машина! — изкрещя той отгоре, като в същото време превъртя бързо щурвала.

Във военния флот това е една от маневрите за отклоняване от нападението на подводница. С тая маневра и той се надяваше да избегне угрозата.

— Слушам, кеп! — отвърна отдолу Наполеон. — Стоп, машина!

Моторът претрака и угасна. Напразно.

В последната секунда стрелналата се насам жива торпила се блъсна в борда. Блъсна се с такава сила, че катерът се разлюля и Бил Адамсон едва свари да се задържи прав, стискащ ръкохватките на кормилното колело.

Всичко му беше ясно.

Не беше торпила, не беше снаряд, а обикновена риба меч. Тя достига огромна скорост, над сто километра в час, и ударът й при такъв устрем и при нейното тегло, често над триста килограма, може да създаде безброй неприятности на изпречилия се по пътя й малък кораб или лодка.

Оказа се, че е Отгризаната Перка. Навярно не нарочно бе предприела това безсмислено нападение, много по-правдоподобно изглеждаше в преследване на друга плячка да не бе премерила добре посоката си. Повредената перка при такава бързина е годна да причини и по-голямо отклонение.

Но каквато и да бе причината — станалото бе станало!

От трюма изскочи черният Наполеон и запелтечи задъхан:

— Пробойна… Пробойна в корпуса…

Излишно бе да обяснява кой е сторил това. Риби меч са пробивали и по-яки морски съдове, не само дървени, ами и с дебела медна обшивка.

Бил Адамсон се спусна долу и изруга.

Че каква е била тая сила бе!

Вътре стърчеше не само дългото острие на нападателката, през разкъртената дупка се бе намъкнала и цялата й глава, бе се заклещила там и не мърдаше. Само го гледаше едновременно злобно, едновременно уплашено, едновременно безчувствено.

Ала не стоеше неподвижно. Напротив, опитваше се да се отскубне от капана, в който я бе натикала безразсъдната й ярост. А така, ако това й се удадеше, през пробива водата щеше да нахлуе и да потопи катера.

Бил изскочи на палубата с канджа в ръка. Трябваше да я убие, за да не се мята повече, за да не се измъкне. Убита, главата й щеше да остане като запушалка на дупката.

И видя първата акула, която се нахвърли върху обезсилената пленница и отръфа къс от гърба й. Появи се втора, трета…

Конвулсивните плясъци на рибешката опашка привличаха морските месоядци. И мирисът на кръв. Като сиви призраци те изникваха от разплисканата синева и почваха да се мятат наоколо в някакъв демоничен танц, блъскаха се, избутваха се, захапваха още тръпнещата плът на жертвата и с настървени тръскания на главите гризяха къс след къс.

Бил започна да удря с канджата. То се знае, напразно. Няма сила, която да обуздае опиянената от кръв акула.

После извика на помощника си:

— Приготвяй кръпката!

Кръпката е опъната на дървена рамка кожа, която се поставя отвън върху пробива, та водното налягане да я притисне плътно към корпуса.

Но се сети:

— Пали мотора! И пълен напред!

А той завъртя руля обратно, натам, откъдето идваха. Катерът се нуждаеше от сериозен ремонт, който не можеше да бъде извършен с подръчни средства на Птичия остров.

Не мина много време, и негърът се провикна:

— Има тек!

Бил слезе долу. Наистина през устата на мъртвата риба, както от чучур на парков фонтан, цъцреше вода. Акулите бяха изгризали тялото й до главата, наравно с борда. И водата се прецеждаше навътре от срязания й хранопровод през устата.

— Остава само помпата! — вдигна рамене Бил.

Механикът се залови тозчас да изхвърля през борда плискащата се по дъното локва, а Бил отново излезе на палубата.

За живота им нямаше опасност, спасителната лодка беше здрава, но ако потънеше, язък за катера. Глътнал бе всичките му спестявания.

Насреща им се зададе друга рибарска лодка. И кормчията, сложил ръце пред устата като рупор, се провикна отдалеч:

— Ей, Бил! Чуваш ли?

— Чувам.

— Видяхме твоята… Оная… С обецата…

Бил постави ръце зад ушите да чуе по-добре:

— Къде? Казвай! По-силно…

И дочу ясно:

— Навърта се пред Стридения залив… Пред савака… Чака оная, ранената, дето захапа Тим…

Разминаха се. Хората бързаха, работа ги чакаше. Имаха да хранят семейство, жени, деца.

Но и това, което му съобщиха, стигаше.

Нямаше да я изпусне! Макар с пробита лодка. Друг път я му се удаде такава сгода, я не. Пък главата на Отгризаната Перка се бе зацепила добре, запушваше как да е пробойната. А и акулите, дето сновяха наоколо, щом се убедиха, че не могат да захапят нищо повече, защото бордът пречеше, почнаха да се разотиват.

И той свърна нататък, към залива.

Моторът пухтеше с все сила, пухтеше и Наполеон над ръчната помпа, която изхвърляше навън процедената вода.

Толкова изпитания бе издържал тоя катер, та от това ли щеше да се стресне?

Щеше да издържи. Твърдоглав като сегашния си стопанин.

В омарата на далечината вече се мярна Стридения залив, когато Телената Обеца сама дойде при него. Подала гръбната си перка над водата, тя приближи бързо до катера и завря нос в това, което бе останало от рибата меч в пробойната, без да подозира заплахата, на която се излагаше, без да съзнава, че на два метра над нея дебнеше заклетият й враг, този, когото бе осакатила и който се бе заканил да й отмъсти, както отмъщаваше на цялото й племе.

Бил Адамсон най-първо посегна към харпуна, на чийто край беше прикрепил въже с поплавък, но се поколеба. Ами ако не попаднеше, където трябва? Ами ако не пробиеше твърдата й кожа? Ами ако дори ранена все пак успееше да се откопчи от зъбците и да избяга?

Избра другото — по-простото, което е винаги по-сигурно. Наниза на яката стоманена въдица къс от определената за обяд корифена и я пусна извън борда, точно пред носа на душещата тъкмо там хищница.

Не бе очаквал, че тя ще клъвне тъй лесно.

В следната секунда и стръвта, и куката потънаха в акулската уста.

Ловецът тозчас дръпна въжето, дръпна го с все сила, та да се забие по-дълбоко. Ала нямаше нужда. Усетила нещо нередно, Телената Обеца се гмурна надолу, опъна връвта и сама натика докрай острието в небцето си.

Ако Бил не бе изучил тъй добре навиците на сродничките й, ако не бе взел най-якото въже, ако не го бе прикачил, както трябва, за скрипеца, тя щеше да го изтръгне от пръстите му и да офейка. Човешки ръце не могат да издържат срещу силата на разлютена акула.

Видяла, че по-надолу не може, уловената хищница излетя обратно, изскочи над водата, направи невероятно салто, заподскача, запремята се. Зъбите й заскърцаха настървено в безуспешни опити да прегризат веригата, на която бе прикачена въдицата.

Нека се дърпа! Нека беснее!

Така зъбецът на куката хлътваше все по-навътре.

Чакал толкова време, отмъстителят би могъл да изчака още няколко минути, докато беснеещата акула се набеснееше.

Понякога коремът й се бялваше и в края на нацепената й уста се виждаше как се люшка останалата последна бримка от теления шев, с който кокът на „Марлин“ бе опитал за затвори ненаситните челюсти.

Нямаше грешка! Беше тя — същата, която търсеше.

И която най-сетне бе намерил.

Постепенно яростта й утихваше, скоковете й ставаха по-редки и по-меки. Вече не лудуваше, а само плуваше напред-назад, докъдето й позволяваше въдицата, и то не толкова да се освободи, колкото да не се задуши без движение.

Дошъл бе моментът!

Бил Адамсон се обърна към помощника си: — Навивай!

Наполеон, почувствувал и той, че това, което предстои, е много по-важно, заряза помпата и стисна яко дръжката на скрипеца, завъртя я бавно.

Въжето почна да се намотава и да притегля плячката все по-близо до борда.

Тя отново освирепя. Тоя път обаче за по-кратко време. По-скоро се укроти, като че ли се остави безволево куката с неподдаващата се на зъбите й верига да я води.

Само когато силата на скрипеца измъкна главата й над водата и взе да изтегля нагоре и тялото й, когато усети във въздуха и гръдните си перки, тя направи последен опит за съпротива. Размята се, заусуква се.

Уви, много късно!

Безпощадното въже, намотавано бавно на макарата, я издигаше упорито, настойчиво, в някакво зловещо, неестествено възнесение.

Увисналите по гърдите й прилепала, объркани от това необичайно поведение на повелителката си, подушили нещо нередно, избързаха да се спасяват. Отпускаха се едно след друго и цопваха във водата, където след кратко суетене насам-натам, като не успяваха да намерят друг подходящ превоз, прилепваха към корпуса на катера. Все някой трябваше да ги носи.

Ето, Телената Обеца увисна цяла на куката!

Бил се натъкми да я посрещне с канджата, та да я придърпа на палубата.

А това? Провидението ли беше? Или всевластната Случайност?

Както обикаляше покрай брега със стадото си в дирене на каква да е плячка: тюлен, делфин или по-едра риба, Еднооката усети безпомощността на акулата.

Дали я позна, дали си спомни какво зло й бе причинила?

Или налетя ей така, от вродената си ненавист към целия акулски род?

Тя се засили и посегна със скок във въздуха да захапе главата й.

Само не предвиди поведението на Бил, който не възнамеряваше да отстъпва другиму насладата от толкова жадуваната разплата.

— Марш, негоднице! — изръмжа той и я прасна с канджата.

За огромното й туловище ударът не беше силен, но затова пък достатъчен да я смути, да наруши последователността на рефлексите й.

Тя едва свари да захапе края на източената акулска глава и да го отгризе ведно с окото.

После кой знае защо — дали задоволила злобата си или смутена от човешкото присъствие — хукна да догони глутницата си.

В това време Наполеон бе извъртял лебедката и уловената акула се пльосна върху палубата, като отново размаха освирепяла опашката си.

Видял я в това положение, тъй безпомощна, с окървавена глава, направо окаяна, Бил неволно усети нещо, което не бе и подозирал.

Не беше жал, въобще не беше в състояние да изпитва жал към тая отвратителна твар, а нещо друго, съвсем противно, някакво задавящо гадене под лъжичката.

Озлобението му, което стягаше глътката му, което го душеше допреди миг, като че ли изведнъж се разтопи, просмука се, изчезна нанякъде.

Ако беше друга акула, не тъкмо тая, навярно нямаше да изпита подобно чувство. Другите бяха уловът му, бройки, средство за препитание.

В неговото съзнание тая се бе загнездила като личност. Не някаква примитивна риба, на едно от ниските стъпала на еволюцията, жива мелачка за месо, а — враг. Личен враг, когото диреше тъй отдавна и когото най-сетне бе сразил.

И го виждаше в нозете си — обезформен, осакатен като него.

Толкова бе чакал тоя миг. А сега?

Погнусен, разочарован, че не може да преживее доволството от тъй очакваното отмъщение, Бил приклекна и като се пазеше от някоя неочаквана нейна хватка, сръчно измъкна яката въдица от устата й.

После се обърна към негъра:

— А сега да я изхвърлим обратно!

Наполеон го гледаше опулен:

— Ама… нали…

— Бутай!

Вдигнал рамене, помощникът му грабна другия прът и така въоръжени, двамата изтикаха полумъртвото страшилище.

Тежкото тяло се подхлъзна при първата по-висока вълна и цопна във водата.

Отначало почна да потъва, почти безчувствено. После замахна веднъж с опашка, замахна повторно. Силите му в родната стихия се възвръщаха бързо.

И така, с все по-мощни тласъци на опашката, Телената Обеца заби надолу в дълбините, сякаш се разтвори в синята бездна.

19

Телената Обеца бързаше нататък, към своя риф. С всички сили. А знаеше ли защо? Досещаше ли се какво ще търси там?

От кървящата рана на окото подире й се процеждаше струйка розов дим, която примамваше една след друга безброй акули: малки — безобидни и големи — безспорно опасни, особено сега, така изтощена след жестокото изпитание с въдицата на Бил Адамсон.

За щастие все още не се осмеляваха, все още само я следваха — разколебани, раздвоени между събудената от мириса на кръвта алчност и боязънта пред нейната свирепост. Защото движенията й отново бяха придобили предишната си пъргавина и увереност, които съвсем не издаваха ранено или умиращо животно.

Тоя ден океанът гъмжеше от живот. Източваха се пасажи риби, покрай които друг път тя не би отминавала тъй безучастно. Плаваха, сякаш политнали с плоските си коруби и криловидни лапи, едри костенурки. Пулсираха в кристални шествия искрящи във всички багри на дъгата медузи.

Ето и мантата, хлъзнала се към дълбините с черните си криле-плавници, следвана от детето си, като две странни хвърчила: едно огромно и друго по-малко. Изглежда, побояли се бяха от задалата се акулска шайка и гледаха да се отклонят от пътя й.

А Телената Обеца не спираше. Напротив, ускоряваше ход, усещайки преследвачите, които, вече попрестрашили се, опитваха да я догонят.

По едно време й се прищя да се скрие зад китовата акула, но тозчас се отказа. Каква защита можеше да очаква от тоя тромав великан — все едно безчувствена скала сред морето?

Виж, тия биха могли да помогнат!

Делфинското стадо се носеше насам с крясъци и подвиквания, с пъргави скокове и безшумни, изящни гмурвания.

Но усетили необичайното акулско струпване, и те свърнаха встрани, предпочетоха да не се задяват с тях. Едно е да си поиграеш, да помъчиш една самотна акула, съвсем друго — да се справиш с такава многочислена глутница.

От пътя им бягаха, пръсваха се уплашени орляци летящи риби с вечно преследващите ги корифени и риби платноходи. Профуча, без да спре, друга риба меч; отскочи стресната друга риба трион.

Животът продължаваше, ще речеш, неизменен сред тоя разплискан син блясък, в тая безбрежна неспокойна стихия, стъкленопрозрачна и в същото време замрежена с огрения от проникналите слънчеви лъчи планктон.

Животът продължаваше. И щеше да продължава. А Телената Обеца се чувствуваше така, като че ли за нея повече няма място в тоя свят.

Най-силните, най-дръзките врагове вече опитваха да се изравнят с нея, щракаха челюсти — всякакви акули: сини, бели, чернопери, мако, пясъчни, лисици, та и такива от нейния вид — акули чук. Всички до една настървени да заръфат плътта й, да заситят глада си с нейното месо.

Дали беше обречена да загине тъкмо тук, тъкмо пред спасителния риф?

Спасението й дойде най-изненадващо, и то от тия, от които най не бе го очаквала. Несъзнателно и нежелано, то се знае.

Косатките, ведно с Еднооката, усетили богатия улов, се понесоха натам, като подвикваха доволни бойните си призиви.

Наближиха, започнаха да се гмуркат и да гонят всяка своята жертва.

Акулите се стреснаха пред тоя задружен пристъп, от тия превъзхождащи ги хищници, разбъркаха реда си, забравиха целта си и хукнаха да се отървават — коя където свари.

Телената Обеца навлезе в рифа, залъкатуши из проломите между кораловите грамади, подплашвайки пъстрите тукашни рибки, които мигом се шмугваха в укритията си.

Дръпна се в бърлогата си старият дебелобърнест групер, изтегли се заднишком в своята дупка злобно озъбената мурена; вдигна прикриващия входа му камък изведнъж побледнелият октопод; наежиха се облегналите се като в ложа върху скалния корниз лангусти, чието присъствие издаваха неприбраните им дълги мустаци; намъкнал се набързо в дома си, омарът захлопна като врата отвора му с голямата си щипка.

Акулата чук намери това, което диреше — тесния проход под кораловия масив, през който минаваше водното течение.

Наистина, не знаеше къде да се скрие в такава беда. Да проплува толкова път сред такива опасности… Дали беше само подсъзнателен нагон или…

Тя навлезе вътре, колкото бе възможно по-навътре, и притихна. Течението, пораждано от стичащите се обратно в морето водни маси от налитащите между скалните улеи вълни, и тоя път щеше да промива хрилете й, и тоя път щеше да поддържа живота й, докато раните спряха да кървят, докато заздравееха и престанеха да примамват насам кръжащите наоколо възбудени нейни сродници.

Дали го съзнаваше, или постъпваше така по унаследения от далечните прадеди опит, наричан инстинкт?

Но каквото и да бъдеше, тя щеше да остане тук, докато отмине всяка заплаха. За глада не се тревожеше, свикнала бе да гладува — щеше да изтрае и сега.

Щеше да стои упорито толкова, колкото се налагаше.

А после отново щеше да поеме своя път из синия простор без почивка, в неуморно движение, с вечно незаситен стомах…

Макар и тъй осакатена…

Жизнеността й напираше във всеки неин мускул, във всяка нейна клетка — въпреки недъга й, какво от това, че е с едно око; въпреки досадните паразити и болезнените шипове на скатовете; въпреки глада; въпреки ужаса от дебнещите навред врагове.

Щеше да живее…

Издание:

Петър Бобев. Телената обеца

Повест за юноши

Рецензент: Благовеста Касабова

Редактор: Михаил Янев

Художник: Ани Бобева

Худ. редактор: Олга Паскалева

Техн. редактор: Виолета Кръстева

Коректор: Паунка Камбурова

Издателство „Български писател“, София, 1988

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.